Romanul „Moromeţii”, scris de Marin Preda, a cărui originalitate stă fără îndoială în noua viziune asupra lumii rurale, este unul ce prezintă foarte bine povestea unei familii de ţărani din Câmpia Dunării, mai precis din satul teleormănean Siliştea-Gumeşti, care cunoaşte de-a lungul unui sfert de secol, o adâncă şi simbolica destrămare. 
	In volumul I satul e înfăţişat cu câţiva ani înaintea celui de-al doilea război mondial, într-o  perioada in care timpul era „foarte răbdător cu oamenii”. De asemenea întâiul volum este în întregime concentrat asupra unui singur personaj, desfăşurarea epica fiind subordonata  lui Ilie Moromete.
La fel ca toţi  sătenii, in afara unor familii mai înstărite ca cea a lui Aristide, Cotelici, Bălosu, şi familia Moromete nu are trai foarte uşor, ei, în special părinţii, fiind apăsaţi de multe impozite, foncirea şi alte neajunsuri dar ele pot fi încă suportate de capul familiei care se adună cu plăcere duminica, la taifas, in „poiana lui Iocan” unde citesc ziare, povestesc anecdote, glumesc, angajându-se în adevărate dueluri ale inteligenţei. Ilie Moromete stăpâneşte absolut peste o familie a cărei gospodărie pare solidă si grija conducatorului ei este s-o menţina intactă. E pentru întâia oară când in literatura româna ţăranul nu este stăpânit de ideea de a avea pământ, ca şansă a fericirii sale, ci de a şi-l păstra.
  Capul familiei este dotat, pe lângă o filozofie asupra vieţii şi cu o voinţă de a rezista la tot ce contravine gustului său de trai liniştit, confortabil, într-o gospodarie mijlocie. Astfel, dacă Moromete nu face mari speculaţii, el caută să profite de instituţiile capitaliste – nu se sfieşte să ia bani cu împrumut de la bancă spre a-şi cumpăra oi si cai, îşi pune la muncă familia, el rezervându-şi rolul de stăpân, pierde timpul in lungi conversaţii cu prietenii, discuta politică – are păreri îndrazneţe despre regalitate si nu se sinchiseşte de legionari. Singura sa grija e de a-şi achita impozitele şi datoriile contractate, tărăgănând, amânând cat mai mult scadenţele, fără să înstrăineze ceva din avere, astfel dovedindu-se grija bărbatului de a nu-şi lăsa familia fără nimic.
      Familia Moromete nu este una chiar obişnuită, copiii fiind împărţiţii în două tabere,	una formată din copiii din prima căsătorie a lui Ilie Moromete, Paraschiv, Nilă, Achim, şi a doua compusă din fete şi Niculae, care era mai mult neutru. El fiind cel mai mic din familie, putem spune că este şi cel mai sensibil, lucru care îl făcea să plângă foarte repede. Moromete nu prea era interesat de soarta mezinului, pentru el copilul fiind doar o persoană care trebuia trimisă cu oile, de aceea atunci când acestuia i s-a făcut rău la serbarea şcolară Moromete nu a ştiut ce să facă. Niculae are un rol important deoarece reuşeşte să-şi înduplece tatăl să facă altceva decât şi-a plănuit, adică să-l convingă că el nu are nevoie de pământ ci are nevoi de şcoală, lucru cu care Moromete nu a fost de acord la început, dar apoi a îndeplinit voinţa băiatului.
	O altă componentă a familiei este mama, Catrina Moromete care în primul  volum nu are un rol foarte mare, unicul detaliu care o diferenţiază aici este viaţa ei dublă, în vis şi realitate, şi frica morbidă de Diavol, fiind foarte credincioasă, mustrându-şi adesea soţul pe motivul că nu merge la biserică. Ea este supusă bărbatului, luând şi bătaie de la acesta din cauza celor trei băieţi, temătoare de copiii vitregi, are un glas "îndepărtat şi îmbulzit de gânduri". Mai târziu, ura cumplită împotriva bărbatului o va scoate din anonimat. 
	O scenă importantă din viaţa  Moromeţilor este cea a cinei, în care descriindu-se poziţiile la masă se arată statutul fiecăruia în cadrul familiei. Astfel modul în care sunt aşezaţi la masă sugerează şi anticipează viitoarele conflicte care vor determina destrămarea familiei. Mama împreună cu fetele stăteau în partea dinspre vatră, sugerându-se astfel faptul că ele asigurau buna desfăşurare a cinei. Locul lui Niculaie denotă faptul că este neglijat de familie, iar cei trei băieţi, Paraschiv, Nilă şi Achim au o poziţie centrifugă, semn al dorinţei lor de a părăsi casa părintească, atraşi de mirajul unei alte lumi. Pe cel mai înalt loc din jurul mesei stătea Moromete, acest lucru reliefând autoritatea lui paternă. Scena cinei de o mare simplitate pare a fi un ecou peste milenii al ceremonialului familiei gentilice care şi-a conservat într-o formă aproape intactă structura , dar nu şi mentalitatea.
	O alt situaţie semnificativă este şi perioada secerişului. Prin acest eveniment ni se arată ordinea cu care Ilie Moromete şi-a orânduit copii, fiecare având bucata sa de secerat, pe care trebuia sa o termine într-o anumită perioadă de timp. Pentru Niculaie acest an reprezintă iniţierea sa în tainele secerişului, el mergând pentru prima oară cu familia la secerat. 
       Un lucru demn de remarcat în roman este conflictul între cele doua grupuri de copii, datorat în special pământului, o dovadă fiind faptul că Paraschiv, bănuind că surorile lui ţin comori ascunse intr-o ladă, o sparge. Între Ilie Moromete şi cei trei fii ai săi există o relaţie mai specială, pe care însă el nu o arată foarte bine, fiind autoritar cu toată lumea. Însă această atitudine este răsplătită într-un mod nu foarte cuviincios de către băieţi, ei murmură şi-l vorbesc de rău în sat că a dat porumbul ieftin, şi că "el nu face nimic", "stă toată ziua". "A face ceva" înseamnă a face bani. Tinerii Moromete au simţul acumulării burgheze, iar modelul lor e Tudor Bălosu, semnul noilor relaţii capitaliste în economia satului. Dragostea bărbatului nu întârzie să apară, el având o concepţie patriarhală şi, voind să-şi lecuiască fii de boala câştigului, îi lasă să se ducă de mai multe ori la munte. Insuccesul nu-i dezarmează, şi stimulaţi de Guica, sora rea a tatălui, care le spune că fetele vor să le fure averea, ei plănuiesc să fugă cu oile şi caii la Bucureşti. Presat de fonciire şi de bancă, Moromete acceptă să-l lase pe Achim să plece cu oile la Bucureşti pentru a câştiga bani. Când îşi dă seama că Achim nu se va mai întoarce, Moromete se gândeşte să vândă caii, daţi in grija lui Paraschiv si Nilă. Aceştia însă se opun şi încearcă să fugă, dar ţăranul află că  ei vor să-l jefuiască şi să-l părăsească şi îi opreşte. E momentul în care începe declinul personal. Spargerea familiei duce la prăbuşirea lui morală. Scena finala în care, dupa ce, pentru a-şi îmbuna feciorii Moromete se răzbună pe nevastă, scos din răbdări, loveşte pe Paraschiv si Nilă cu parul, explicând toata tactica sa, atitudinea faţă de realităţile crispante din jur : «- Atâta timp cât trăiesc eu, ori faceţi cum zic eu, ori dacă nu, să plecaţi. Am muncit şi am trudit şi am luat pământ ca să trăiţi voi bine . De ani de zile mă zbat să nu vând din el, să plătesc fonciirea fără să vând, ca să vă rămâie vouă întreg, orbilor şi sălbaticilor la minte . Şi […] acum săriţi la mine… că v-am furat munca voastra ! Bolnavule după avere !… O să-ţi mănânce capul averea, să ţii minte de la mine! »
	Moromete nu e deci setos de pământ, averea nu reprezintă pentru el un scop ci numai un mijloc de a trăi în oarecare tihnă, cu iluzia, dacă nu cu certitudinea independenţei. Când însă Paraschiv si Nilă nu inţeleg lupta tatălui cu instrumentele puterii statului,jandarmul şi perceptorul, fug şi ei la Bucureşti cu caii. Moromete e nevoit să vânda mai mult de jumatate din pământ, cumpără alţi cai, plăteşte impozitul funciar, rata la banca şi taxa şcolară pentru fiul mai mic, Niculaie şi începe o viaţă nouă. Cu toate acestea lucrurile nu mai merg ca altădată când «timpul se scurgea… fără conflicte mari» în Câmpia Dunării :
	«În următorii ani gospodăria ţărănească continuă să se ruineze. Moromete intră într-o lungă stare depresivă din care n-avea să fie scos decât de marile zguduiri care se apropiau. Peste trei ani izbucnea cel de-al doilea razboi mondial. Timpul nu mai avea răbdare.» Lumina pe care Moromete o descoperea în întâmplările şi faptele vieţii se stinge, liniştea îl părăseşte, şi fără linişte existenţa nu mai este o încântare ci o povară. Încercările celorlalţi de a-l atrage in discuţiile politice rămân fără rezultat. De pe stănoaga podiştei -locul vechi de observaţie- Moromete vede un drum trist şi nişte ţărani prăpădiţi care trăiesc fără să ştie că bucuria lor este înşelătoare. Când cineva îi da bună-ziua el nu răspunde. Momentul culminant al acestei crize se desfăşoară la hotarul lotului de pământ. Drama nu este de ordin economic, ci moral. Durerea lui Moromete, vine întâi, dintr-un simţ înalt al paternităţii rănite. Nu faptul de aş-i pierde o parte din lot îl întuneca, ci ideea de aş-i pierde fii si liniştea care-l face să privească existenta ca un "spectacol" superior. Gândul prăbuşirii unei ordini durabile este primit cu o tristeţe rece. Înstrăinarea de starea de inocenţa în care trăise îi pare mai rea decât moartea. Deoarece dorea cu orice preţ să se împace cu fii săi el trece peste oricine şi nu lasă pe nimeni din restul familiei să intervină, astfel scena confruntării finale este magistral construită. Stăpânirea de sine este arma lui Moromete. Până în ultima clipă el spera să-şi poată recăpăta fiii porniţi pe o cale greşită. Când aceştia, pierzându-şi răbdarea, se revoltă pe fete împotriva tatălui, sparg lada şi batjocoresc casa în care crescuseră, bătrânul ţăran vorbeşte cu glas blând şi sfios, îşi ceartă nevasta, cere un foc băiatului cel mic, loveşte obrazul fetei care vociferează şi se roagă liniştit şi senin de fiii care nu vor să-l mai asculte. După această pregătire înceată, izbucnirea este teribilă: Moromete ridică parul şi loveşte fără cruţare, glasul lui devenind un urlet: "-Ne-no-ro-ci-tu-le! Paraschive! Nenorocitule ce eşti!".
	Corecţiunea şi discursul nu au nici un efect. Paraschiv şi Nilă sparg lada de zestre a fetelor, iau bani si covoarele şi fug cu caii, ameninţând cu o răzbunare şi mai mare. Moromete bate la poarta lui Tudor Bălosu şi vinde o parte din pământul familiei. In ciuda loviturii năprasnice, Moromete rămâne "îndepărtat şi nepăsător". Lovitura are efect în alt plan. Omul netulburat si ironic părăseşte stănoaga podiştei, nu mai răspunde la cuvintele de salut si nu mai poate fi auzit povestind nici una din acele întâmplări care fermecau prietenii săi din Siliştea-Gumesti. Fantezia lui se închide. Omul creator este învins de omul social. Din Moromete nu mai rămâne decat capul de huma făcut in timpul unei adunări in poiana lui Iocan de către Vasilescu.  
	Deşi cea mai importantă, istoria Moromeţilor nu acoperă toată suprafaţa romanului. Alte istorii vin să coloreze viaţa unui sat de câmpie în care oamenii, trăind sub ameninţarea unui timp capricios, continuă imperturbabil să se nască, să treacă prin întâmplări vesele şi triste, şi în cele din urmă să moară, lăsând locul altora.
	O astfel de istorie este şi cea familiei Pisică, istorie prezentată de Ilie Moromete la una din adunările sale în „Poiana lui Iocan”, prin care el îşi prezintă calităţile de povestitor, transformând dintr-un adevăr obişnuit un „adevăr artistic”. Astfel ne este prezentată scena treziri din familia Pisică văzută prin ochii ţăranului. În acea casă deşteptarea era ca la armată, deoarece capul familiei striga cat îl ţinea gura „Deşteptarea” iar cel mai mic dintre copii sărea în patul care era cât zece obişnuite şi ţopăia pe spatele celor care încă dormeau. Apoi începea o hărmălaie de nedescris pe care părinţii nu se sinchiseau să o oprească. Când Moromete a întrebat de ce nu dă în ei, Pisică i-a explicat că el nu apelează la violenţă deoarece ar fi gălăgie şi mai mare. Linişte s-a făcut când una dintre fete, la îndemnul mamei a ţipat, iar apoi toţi s-au pus pe treabă.
	Pentru a arăta simţul de răspundere al copiilor, Marin Preda ni-l prezintă pe Boţoghină care, fiind bolnav pleacă la sanatoriu lăsând toate grijile pe capul fiiului, Vatică Boţogină care îşi ia rolul în serios, şi cel dintâi semn de autoritate este glasul "aspru si neînduplecat" cu care îşi strigă sora.În roman este prezentată şi întemeierea unei familii, care însă întâmpină multe greutăţi, cea a lui Birică şi a Poinei. Prin această prezentare autorul reia tema tânărului ţăran care se foloseşte de fata unui om înstărit pentru a pune mâna pe avere, însa schimbând sensul strategiei şi umanizând timpurile. Odată cu răpirea fetei rolul lui Birică se încheie. E pe cale de a se resemna faţă de refuzul socrului de a-i da zestre Polinei, însă, intervine, neaşteptat, tânăra lui femeie care dovedeşte o energie extraordinară. Polina nu-i o victimă între avariţia tatălui şi lăcomia inumană a soţului. Devenind nevastă, însa se trezesc energii nebănuite. Văzând modul hotărât în care conduce ostilităţile între tată şi soţ, avem pentru o clipă impresia că nevasta lui Birică face, structural, parte din familia Marei şi a Vitoriei Lipan, cealaltă faţă a tipologiei tradiţionale. Polina  luptă pentru zestrea ei silindu-l pe Birică să secere grâul de pe pământul ei. Birică se bate cu socrul, socrul îl dă în judecată, apoi tinerii îşi pornesc singuri o casă din lut, iar casei lui Bălosu îi dau foc.
	Prin toate aceste exemple putem afirma că opera „Moromeţii” a lui Marin Preda ilustrează toate tipurile de familii dintr-un sat, atât cele fără de griji sau cele ce tocmai se întemeiază, cât mai ales familia Moromete care este pe pragul destrămării.