Umorul şi oralitatea lui Creangă

	" Un muntean de baştină, născut asemenea   în ţinutul Neamţului   este Ion Creangă.   Citit-au vreodată colectorii pe "Dănilă Prepeleac", pe "Soacra cu trei nurori" şi altele, ca să vadă care ar trebui  sa fie izvoarele din care să se inspire şi cum vorbesc  şi se mişcă ţinutaşii din Neamţ ?"    spunea Mihai Eminescu despre Ion Creangă.
	Cel mai mare scriitor ţăran al nostru, cel mai mândru de obârşia sa populară , s-a născut în  1839, într-un sat răzăşesc,     "întemeiat în    toata puterea cuvântului,    plin de priveliştea lumii,   nu mocnit ca    alte sate", în Humuleşti. Literatura română avea să primească în universul său, la loc de cinste, satul şi oamenii copilăriei şi adolescenţei lui Creangă, despre care acesta a vorbit cu o dragoste şi o admiraţie neistovita în toata opera lui. 
	Producţia literară a lui Creangă însumează poveşti, povestiri, anecdote  si marea operă memorialistică "Amintiri din copilărie". Toate pornesc dintr-o concepţie unitară de viaţă, dintr-o tablă de valori etice comună şi au fost   cristalizate  în  forme purtând    pecetea    neîndoielnică a geniului,    cu mijloace străvechi ale literaturii populare de tip satiric. S-a vorbit mereu despre   asemănarea dintre   Creangă şi alţi creatori de timbru analog din literatura universală, ca Rabelais sau Gogol.    S-au stabilit izvoarele si prototipurile basmelor si povestirilor lui Creangă. S-a arătat virtuozitatea     lui stilistica,     atât de greu de definit, din pricina amestecului de specific naţional, de izvoare populare şi de originalitate personală creatoare. Opera lui va sta ca un model de dificultate în interpretarea şi analiza, fiind un amestec  intim de experienţă si filozofie    populară milenară, si de reflectare fidelă a unui moment istoric dat, întruchipat în caractere omeneşti, în obiceiuri, în instituţii. Lucrul acesta este cu atât mai     izbitor în basme si    povestiri, unde de   obicei reflectarea realistă  nu este chiar atât de bogată. De aceea Ibrăileanu spunea că  Ion Creangă   şi-a zugrăvit  vremea lui în poveşti pe   care le consideră "adevărate nuvele din viaţa de  la  ţară" şi în care     "miraculosul e secundar şi, de multe ori, e un ingredient pentru puterea realistă a picturii oamenilor şi vieţii lor sufleteşti."
	Lumea operei lui Creangă este un univers activ, în care munca este cea mai dintâi valoare; oamenii se integrează în  el    contribuind la    producerea bunurilor    materiale sau spirituale trebuincioase grupului social respectiv. 
	Pentru    Creangă,    Humuleştii lui au fost    un adevărat centru   al lumii,     prin care  treceau toate căile experienţei şi ale înţelepciunii. El si-a iubit aşa de mult satul, încât în toate etapele vieţii a dorit întoarcerea către locul natal,   sau,   măcar,   a încercat   reconstituirea lui de departe, atunci când se afla, mai târziu, în destul de vitrege împrejurări de viaţa. Numai în satul lui frumos, plin de "flăcăi voinici şi fete mândre" si harnic de "vuia de vătale în toate părţile", s-a simţit fericit Creangă. De aceea nu se lăsa dus de acolo cum nu se lăsa pruncul de la sânul mamei, ursul din bârlog sau ţăranul de la munte din înălţimile lui. Desigur, viaţa tot mai grea a scriitorului în anii maturităţii   a   contribuit la realizarea    acestei imagini atât de luminoase a satului, dar si unele realităţi sociale. Humuleştii sufereau de pe urma unei administraţii apăsătoare, locuitorii lui erau greu încercaţi de biruri si havalele, de serviciul militar pentru care oamenii se recrutau cu metode sălbatice, aspecte reflectate critic în opera lui Creangă. Dar satul     acesta a fost un sat răzăşesc, deci o comunitate mai mult sau mai puţin liberă, care n-a cunoscut oprimarea directă de către boier, decât în unele conflicte de vecinitate, etc.
	"Amintiri din copilărie" oscilează între registrul grav al evocării colorate cu nuanţe nostalgice si registrul acut al evocării comice, satirice. Fără îndoială, accentele celei mai mari originalităţi sunt atinse de Creangă pe aceasta din urmă, unde spiritul      lui hâtru,       prin excelenţă se mişcă în toată libertatea,    îngăduindu-şi sa şi zăbovească asupra       viciilor omeneşti şi să le arate oamenilor,   râzând cu hohote.     Şi aici idealul moral al scriitorului este întrupat în personaje pline de virtuţi, ca mama sa Smaranda, ca bunicul său David Creangă, ca preotul Ioan Humulescu sau dascălul satului bădiţa Vasile. Dar marile, minunatele realizări literare ramân totuşi în "Amintiri din copilărie" :     "gliganii", "coblizanii", "hojmalăii", tăiaţi pe linii de uriaşi, cu mijloacele exagerării conştiente, atât de caracteristică stilului satiric, mânuit de Creangă cu o deosebită iscusinţă.
	Limba fixată de Crengă în opera sa este cea vorbită cu atâta culoare de ţăranii din nordul Moldovei, iar procedeele lui stilistice sunt,    în cea mai mare    parte acelea ale     literaraturii noastre populare. Dar el a pus pecetea geniului asupra acestui stil, aşa încât un timbru deosebit, profund original, răsuna în toata opera. 
	 Spuneam că o mare bucurie a vieţii însufleteşte universul   literar al lui Creangă, rasfrângând legătura puternică a scriitorului cu lumea înconjurătoare, cu obiectele ei, cu oamenii ei. El priveşte lucrurile, acţiunile şi gesturile oamenilor, ascultă vorbirea acestora şi le dă contur puternic, integrându-le în poveşti si amintiri. Personajele sunt surprinse în  mişcările cele mai      caracteristice ale     ocupaţiilor lor si aceasta contribuie la sporirea realismului     înfaţisării vieţii omeneşti.            Condeiul scriitorului a prins în trăsături repezi mişcarea neîntreruptă a vieţii, înregistrată de ochiul său pătrunzător. De aceea descrierile care presupun o aplecare mai îndelungată asupra      aspectelor vieţii,      dând un caracter   oarecum static operei de artă, sunt foarte rare la Creangă. Una dintre ele ar fi aceea a crâşmei din Fălticeni, unde atenţia nu cade, însă, asupra spaţiului, asupra dispoziţiiei lucrurilor în perspectivă,      ci asupra obiectelor si a utilitatii acestora.      Descrierea devine astfel o enumerere, ca şi în cazul prezentării    interiorului lui Pavel Ciubotariul, a acareturilor lui Stan Păţitul, a prăvăliei jupânului din Moş Nichifor Coţcariul si altele.   Cu aceeasi concepţie practică despre viaţă scriitorul priveşte şi obiectele meseriilor sau  ale       gospodăriei şi le      preţuieşte pentru folosul pe care îl aduc oamenilor aceste produse ale muncii lor.
	Marea originalitate a lui       Creangă constă însă în   construirea personajelor comice, groteşti, obiectul satirei sale. Aici autorul dă frâu liber exagerării conştiente, caracteristica stilului satiric, îngroşării caricatuale a trasăturilor fizice sau morale, dând naştere neuitaţilor săi "gligani" sau "coblizani".    
	Nică din "Amintiri din copilărie"      este unul dintre     personajele cele mai originale create de Creangă
după modelul popular al unui Păcală sau     Nastratin, este un erou despre care scriitorul vorbeşte în paradoxe, pentru a desemna particularitaţile sale de  om "anapoda". Şi când el spune, la sfârşitul părţii a-II-a din amintiri, ca şi cum ar vorbi despre sine: "Şi să nu credeţi că nu mi-am ţinut cuvântul de joi până mai de-apoi, pentru că
aşa am fost eu, răbdător şi statornic       la vorba în felul meu. Şi nu că mă laud, căci lauda-i faţa; prin somn, nu ceream de mâncare; dacă mă sculam nu mai aşteptam eu să-mi deie alţii şi când era de făcut ceva treaba, o cam răream de pe acasă. Ş-apoi mai aveam si alte lucruri: când mă lua cineva cu răul, puţina treabă făcea cu mine; când mă lua cu binişorul,        nici    atâta;         iar când mă lăsa de capul meu, făceam câte o drăguţa de trebuşoară      ca aceea,    de nici      Sfânta Nastasia izbăvitoare de otravă nu era în stare a o desface cu tot meşteşugul ei.         Povestea ceea: un nebun arunc-o piatră-n baltă si zece cuminţi n-o pot scoate"- înţelegem inteligenţa lui de a  zugrăvi un astfel de personaj, autor, mai întotdeauna, al câte unei "Drăguţe de trebuşoare" pe care nimeni n-o mai putea descurca. 
	Creanga a        învatat meşteşugul   naraţiunii, cu tot "tacâmul" ei, de la povestitorul popular pe care l-a ascultat nopţi întregi în vremea copilăriei si  adolescenţei şi a reprodus procedeele generale ale limbii vorbite, ceea ce dă un aer accentuat de oralitate povestirii sale. Sunt foarte frecvente mijloacele care indica rapiditatea acţiunii întreruperea   sau   continuitatea ei,    ritmul,       mişcarea (prin interjecţii, exclamaţii, onomatopee). De asemenea el foloseşte      vorba de duh, zicala, proverbul, maxima populară, dar cu o varietate si o bogaţie de valori afective extraordinară.  Acestea devin o componenta a stilului lui Creanga prin frecvenţa lor si prin faptul că împlinesc mai întotdeauna  o  imagine.   Ele sintetizează sau subliniază un  caracter ori o situaţie, cuprind o aluzie sau  ironie. Critica clericală este întărită în "Amintiri din copilărie" prin imaginea de animal fabulos creata de întelepciunea populară despre feţele bisericesti:" Vorba ceea: picioare de cal, gură de lup, obraz de soartă şi pantece de iapă se cer unui popă". Apoi    caracterul de Nastratin al eroului Nică este construit din înşiruirea unor paradoxe culminând cu sinteticul proverb: "un nebun arunc-o piatră în baltă şi zece cuminţi n-o pot scoate. 
	Peste mijloacele generale, împrumutate de rapsodul popular,   Creangă revarsă fără întrerupere darurile sale personale, care constau în înregistrarea unor nuanţe psihologice   fine in dialoguri, în anumite inflexiuni ale comentariului făcut pe marginea    acţiunilor întreprinse    de personaje,  în concluzie hazlii la unele din acestea.  
	Arta lui Creangă mai constă şi în plasticitatea caracterizărilor morale sau fizice ale eroilor săi, mai ales a celor negativi.
	Isprăvile cele mai grozave ale eroului amintirilor sunt "trebuşoare", iar bătaia dintre Paval şi Mogorogea, cu dărmarea sobei, cu spargerea    ferestrelor este numită cu candoare făţarnica "clăcuşoara asta". De aceea folosirea de către Creangă a    diminutivului dă   mai întotdeauna o imagine contrară, de mărime neobişnuită a dimensiunilor şi astfel, când popa Buligă dă în stilul profesiei clericale, binecuvântarea tradiţională: "Binecuvântează, Doamne,      mâncarea şi băuturica   robilor Tăi, amin!", înţelegem ce cantităţi enorme de vin desemna modestul diminutiv      "băuturica".     Plăcerea scriitorului de a    se juca cu    aceste cuvinte îl duce la numeroase jocuri de cuvinte, calambururi care exprima conducerea      până la ultimele consecinţe lingvistice a jocului logicii la personajele hâtre sau anapoda.
	Astfel opera lui Creangă apare ca o expresie      unică până în cele    mai mici amănunte stilistice a unei concepţii colective, populare despre viaţa şi lume,  întemeiată pe mijloacele de realizare artistică ale folclorului 
	Experienţa milenară de viaţa, felul de a gândi   al ţăranului, transmis prin generaţii succesive, concepţia lui despre arta s-au întrupat într-un om de geniu a cărui   operă va rămâne în fondul de aur al moştenirii noastre.