MIHAI   EMINESCU
GLOSSĂ
	Stând, în mod evident, sub semnul ataraxiei schopenhauriene, la prima vedere Glossă pare a fi numai o profesiune de credinţă a pesimismului. Considerată mai atent şi raportată la întreaga opera eminesciană, ca şi la ansamblul social-politic al epocii care a produs-o, Glossă nu e decât o alta satiră acoperită. Privită de aproape, partea a doua a Scrisorii III ne încredinţează că, spre deosebire de majoritatea scriitorilor noştri satirici(între care putem aminti pe Gr. Alexandrescu, D. Bolintineanu , B.P. Haşdeu , Caragiale etc.), Eminescu sa caracterizează prin satira directă, fără fineţe , realizată printr-o diatribă de mare energie, unică în cursul dezvoltării literaturii noastre.
	Plecând de la filozofia schopenhauriană, poetul înşiră cu toate verbele la prezentul etern, abstract şi rece, o serie de maxime cu caracter general:
 	Vreme trece, vreme vine,
	Toate-s vechi şi nouă toate;
 	Ce e rău şi ce e bine 
	Tu te-ntreabă şi socoate
	Nu spera şi nu ai teamă,
	Ce e val ca valul trece;
	De te-ndeamnă, de te cheamă
	Tu rămâi la toate rece.
	De observat că ironia romantică e prezentă aici în sarcasmul abia reţinut, în detaşarea rece, superioară, devenită act de acuzare şi totodată scut de apărare împotriva vicisitudinilor sociale. Lumea trebuie privită ca un theatru, la care înţeleptul e numai un spectator:
	Privitor ca la teatru
	Tu în lume să te-nchipui;
	Joace unul şi pe patru
	Totuşi tu ghicive-i chipu-i,
	Şi de plânge, de se cearta,
	Tu în colţ petreci în tine
	Şi-nţelegi din a lor artă 
	Ce e rău şi ce e bine.
Ca şi în Luceafărul:
 	Trăind în cercul vostru strâmpt
	Norocul vă petrece,
	Ci eu în lumea mea mă simt
	Nemuritor şi rece.
protestul social, satira, se subliniază în afectarea indiferenţei din conştiinţa superioară a omului de geniu. În Glossă însă, în câteva locuri, ea este abia ascunsă, trădată ici şi colo de câteva epitete mai tari, individualizatoare, ce frizează invectiva, precum în strofa:
	Nu spera când vezi mişeii
	La izbândă făcând punte,
	Te-or întrece nătărăii,
	Teamă n-ai, căta-vor iarăşi
	Între dânşii să se plece,
	Nu prinde lor tovarăş:
	Ce e val, ca valul trece.
	Aşadar, ataraxia schopenhaueriană şi ironia romantică devin la Eminescu puncte de plecare şi mijloace în realizarea unei subtile şi originale modalităţi satirice, de o mare forţă artistică, superioară, tocmai prin lipsa ei de obiect bine precizat. Acolo unde obiectul satirei este fixat, în Scrisori, arta lui Eminescu constă în disursivitate şi în pitorescul invectivei, salvată însă prin înălţimea ideologică şi contemplativă de la care era aruncat sarcasmul, prin evocarea trecutului frumos. În Glossă impresionează verbul sentenţios şi rece. Ochiul cititorului avizat (şi numai al acestuia) este uimit de faptul că mijloacele de expresie ale acestei poezii sunt o mare economie. Poetul se află acum - aşa cum arată Tudor Vianu - la epoca "scuturării podoabelor" (poezia e publicată în 1883). Maximele se traduc în cuvinte şi expresii populare la îndemâna oricui, prezente în vorbirea de toate zilele, ca pentru a sublinia adevărurile supreme pe care le conţin: "te întrebă şi socoate",  "ce e val, ca valul trece", "tu în colţ petreci în tine", "mişeii", "nătărăii", "făcând punte", "cu stea în frunte", "te momeşte", "tu pe-alături te strecoară", "nu băga nici chiar de seamă", "de hulesc, să taci din gură", "feri în lături", "zică toţi ce vor să zică".
	Mijloacele prozodice, forma fixă a glossei, sunt în perfect acord cu conţinutul de idei al poeziei. Versurile din prima strofă devin, fiecare din ele, câte o concluzie la strofele ce urmează, iar în final sunt reluate în ordine inversă. Lucrul este posibil pentru că, după cum am spus, ele exprimă nişte adevăruri generale, absolute, de unde impresia de decalog, de cod de conduită morală, căruia trebuie neapărat să te conformezi, dacă eşti înţelept.
	Metri trohaici, accentuaţi corect, mai ales în cazul versurilor-sentinţă, constituite din unităţi sintactice simple şi clare, întăresc senzaţia de neclintire a adevărurilor exprimate:
	Vre-me tre-ce // vre-me vi-ne
	Toat-te-s vechi // şi no-uă toa-te
	Interpretarea noastră, în sensul satirei şi a ironiei superioare, este justificată şi din alt punct de vedere. Glossă este o poezie gnomică. Acest gen pare, la prima vedere, anacronic la un romantic din secolul al XIX-lea, pentru că- după cum se ştie- el a fost practicat în vechea literatură greacă şi nu era, decât o poezie didactică destinată să exprime nişte adevăruri filozofice şi morale esenţiale, într-o formă concisă, de maxime uşor de memorat. Aşa sunt Exhortaţiile morale şi politice ale lui Solon (sec. VII-VI, î.e.n), Despre natură, maximele lui Heraclit (sec. VI-V, î.e.n.), Versurile de aur atribuite lui Pitagora etc. Biblia conţine, de asemenea, numeroase pasaje de poezie gnomică în Cărţile înţelepţilor, în Proverbe, în Ecleziast etc. Pot fi citaţi poeţi gnomici şi în evul mediu german, o întreagă şcoală de Spruchdichtung religioase, morale şi politice, printre ei locul de frunte avându-l Walther vin der Vogelweide (sec. XIII). În literatura persană există apoi vestitele rubaiyyat (= catrene) atribuite lui Omar Khayyan (sec. IX-XII), admirabile versuri, prin conciziunea şi adâncimea sentimentelor exprimate. Mai pot fi amintite, în vremea Renaşterii, Catrenele morale ale lui Guy du Faur Pibrac (1529-1584), cunoscute în toată Europa centrală la vremea lor. Lista poate fi înmulţită. Am dat-o spre a se putea vedea că o asemenea poezie, în formă fixă şi puţin complicată, ca imagistică, seacă adesea, nu putea conveni unui romantic. Şi cu toate acestea Eminescu a practicat-o în Glossă şi în Cu mâne zilele ţi-adaogi... .
	Nu este lipsit de interes să observăm că cele două poezii au fost compuse şi publicate simultan (în decembrie 1883). Dacă - aşa cum arăta G. Călinescu - Cu mâne zilele ţi-adaogi... nu este altceva decât o pagina de filozofie schopenhaueriană versificată, constrânsă într-o geometrie abstractă în care impresionează mişcarea ideilor, Glossă nu este decât o glosă (gr.glossa=limbă) în marginea aceleiaşi filozofii schopenhauriene. Cuvântul are sensul de explicaţie, pe înţelesul tuturor, a unui text obscur , explicaţie făcută adesea cu secretă maliţie, cu amărăciunea de a constata că cel care o face, filozoful, are dreptate, ceea ce de astă dată se potriveşte romanticului Eminescu de la sfârşitul carierei sala de poet.	
	Pe de altă parte, înţelegerea completă a acestei poezii nu se poate dispensa de încadrarea în circuitul istoric al literaturii universale a motivului ei de bază: lumea ca teatru:
	Privitor ca la teatru
	Tu în lume să te-nchipui;
	Problema a format obiectul unui interesant studiu comparativ al lui Tudor Vianu care trebuie amintit aici. Comparaţia sceptică a lumii cu un teatru, în care destinele omeneşti sunt fixate de mai înainte ca nişte roluri pentru actori, se poate afla mai întâi la filozofii cinici din antichitate, începând cu Antisthene, discipolul lui Socrate, continuând cu Diogene cinicul, cu Epictet şi Marc Aureliu, împăratul roman şi filozoful stoic, ale cărui meditaţii sceptice, de spectator al lumii, amintesc foarte de aproape Glossa lui Eminescu: "Cum de la o vreme te prinde dezgustul de un spectacol în care se repetă mereu aceleaşi lucruri, devenind astfel nesuferit, aşa şi cu viaţa aceasta. De sus până jos toate la fel şi din acelaşi izvor."(VI,46)... "De meditat mereu cum toate câte sunt acum aşa au fost înainte şi de luat aminte că aşa vor fi şi în viitor. De avut sub ochi toate dramele şi scenele identice pe care le cunoşti din experienţa ta ori din istoria veche ca, bunăoară, toată curtea lui Adrian, Antinio, Alexandru, Filip, a lui Cresus, căci toate sunt aceeaşi piesă, dar cu alţi actori " (X,27). Şi versurile eminesciene :
	Tot cea fost ori o să fie	
	În prezent le-avem pe toate, 
	Dar de-a lor zădărnicie
	Tu te-ntreabă şi socoate.

	Căci aceloraşi mijloace
	Se supun câte există,
	Şi de mii de ani încoace
	Lumea-i veselă şi tristă;
	Alte măşti, aceeaşi piesă,
	Alte guri, aceeaşi gamă,
	Amăgit atât de-adese
	Nu spera şi nu ai teamă.
	Teama poate fi urmărită la scriitorii din evul mediu creştin, dar mai ales la spaniolii din Renaşterea târzie, la Lope de Vega, la Quevedo, la Calderon de la Barca ( în misterul dramatic intitulat, Marele teatru al lumii), dar şi la Shakespeare( în Cum vă place, de pildă).
	Istoricii literari au aflat în cazul Glossei lui Eminescu - un izvor direct în filozoful Oxenstierna; una din lucrările acestuia, constând din cugetări specifice , circula în manuscrise româneşti încă din secolul al XVIII-lea. Scrierea venea să se adauge ca un complement necesar literaturii noastre vechi, în care motivul fortuna labilis avea o circulaţie şi o tradiţie încetăţenită, în Învăţăturile lui Neagoe Basarab, în  poemul Viaţa lumii de Miron Costin ( a cărei temă generală va fi reluată de Eminescu în Memento mori ), în psalmii lui Dosoftei, în Divanul şi Istoria ieroglifică  ale lui Cantemir. Eminescu a cunoscut-o , probabil, prin intermediul prietenului şi filologului junimist Al. Lambrior, pentru că în Curierul de Iaşi, din 1876, publică un fragment sub dantescul şi balzacianul, totodată, titlu Comedia cea de obşte.
	Însă spre deosebire de ceilalţi înaintaşi din literaturile lumii, Eminescu introduce în tratarea temei în chestiune un element nou, schopenhauerian. Regizorul suprem al lumii ca teatru nu mai este providenţa creştină sau principiul stoic al anticilor, ci Voinţa universală, forţa oarbă, ademenitoare pentru cântecul sirenei:
	Ca un cântec de sirenă,
	Lumea-ntinde lucii mreje;
	Ca să schimbe actori-n scenă,
	Te momeşte în vârteje.
	Înţeleptul trebuie să rămână indiferent la toate. Satira se sublimează - aşa cum arătam - în ataracsie, liniştea absolută a spiritului, apanajul zeilor şi idealul adevăratului înţelept. În timp ce expresia poetică rămâne mereu accesibilă, aproape populară:
	Zică toţi ce vor să zică
	Treacă-n lume cine-o trece;
	Ca să nu-ndrăgeşti nimică,
	Tu rămâi la toate rece.
	Cu toate acestea, Glossă piesă de antologie a geniului în literatura mondială, pentru a fi înţeleasă, trebuie studiată adânc, pedant chiar, cu toată informaţia necesară.