LUCIAN BLAGA
- universul poetic -

	Universul liric blagian nu este unitar în felul aceluia pe care-l întâlnim la Bacovia, dar nici divers şi polimorf precum cel arghezian. El nu ni se impune nici prin monotonie profundă şi nici prin proteism.
	Debuturile sale stau elocvent sub semnul oscilaţiei între tentaţia versului ţi aceea a meditaţiei în marginea artei, dar şi a marilor filozofii contemporane. În 1919, nu apar numai Poemele luminii care-l impun în ipostază lirică, dar şi Pietre pentru templul meu, volum de aforisme, prefigurându-l pe gânditorul ce se va remarca imediat prin eseuri estetice, filozofice, critice şi polemice pentru a atinge culmea împlinirii în impunătorul sistem al trilogiilor din anii ’30 şi ’40, construcţie de mare temeritate şi originalitate intelectuală acoperind domeniile fundamentale ale cugetării generale.
	Cele cinci volume de versuri antume împreună cu ampla creaţie postumă (egală aproape în întindere cu cealaltă), cele şase volume de eseuri şi cele patru mari trilogii ne dau imaginea generală a unui spirit dominat şi absorbit într-un chip particular, probabil unic în cultura română, de o singură problematică: aceea a misterului, intuiţie lirică şi concept intelectual din care şi-a făcut o adevărată cheie de boltă a unei întregi opere. “Poet al misterului”, cum l-a numit pe drept cuvânt Pompiliu Constantinescu, Blaga este în egală măsură în chip declarat şi inechivoc, şi un filozof al misterului. Aceasta este pe deplin dovedită de o anume metamorfoză de la vitalismul exuberant şi bucolismul destul de evident al primelor două volume, Poemele luminii şi Paşii profetului, la spaima existenţială şi tristeţea metafizică din În marea trecere şi Laudă somnului, apoi, printr-o oarecare înseninare şi printr-o mai mare prospeţime a unui folclorism care rămâne mereu substanţial şi niciodată etnografic în La cumpăna apelor, către o redescoperire superioară a virtuţilor unei convieţuiri în armonie cu natura, a unei liniştiri şi limpezimi interioare care se vor accentua într-un soi de elegie resemnată şi chiar de înţeleaptă jubilaţie în poemele târzii ale senectuţii, destinate să apară postum, dar şi să contrabalanseze magnific întreaga operă anterioară.
	Încă de la început trebuie remarcată o greşeală care se face deseori prin abordarea poeziei lui Blaga din direcţia filozofiei sale, căutând în prima ideile şi speculaţiile celei de a doua. Concidenţa care se simte între ele nu este rezultatul nici unui transfer, ci produsul natural - cum autorul singur a atras atenţia - al unei sensibilităţi metafizice unitare şi ireductibile.
Poezia lui Blaga nu este, de aceea, una de idei, nu construieşte cu ele cum face Eminescu de atâtea ori, ea este o poezie de viziuni metafizice, proiectând adică şi mobilând un spaţiu imaginar cu fantasme şi interferenţe figurative, a căror aproape unică funcţie e de a sugera misterul generalizat şi insurmontabil. Acesta ,în concepţia filozofului e captat şi anihilat în cunoaşterea pozitivă, paradisiacă şi potenţat şi aprofundat în cunoaşterea luciferică, o cunoaştere care-l conservă, ferindu-se a-i altera semnificaţiile prin intervenţia brutală a unei raţiuni reducţioniste şi simplificatoare. Mister e şi esenţa ultimă a lumii, Marele Anonim, care se apără, printr-o cenzură transcendentă de asalturile prea orgolioase ale minţii omeneşti. Omului nu-i rămâne decât creaţia pentru a revela misterul în autenticitatea lui. La creaţie este condamnat printr-o mutaţie ontologică ce i-a conferit un destin nobil şi generos.
Primele două volume, Poemele luminii şi Paşii profetului, sunt dominate de un puternic vitalism, revărsat peste graniţele prea strâmte ale timpului, ale condiţiei umane în general, ca o dorinţă de contopire cu cosmosul. Pentru poet, cunoaşterea înseamnă iubire, după cum afirmă, programatic în Eu nu strivesc corola de minuni al lumii. În lirica vitalistă trupul arde “ca-n flăcările unui rug”(Noi pământul), viaţa murmură în el “ca un izvor năvalnic / într-o peşteră răsunătoare”(Nu-mi presimţi?), tristeţea însăţi este extinsă asupra universului întreg(Melancolie), iar strigătul “Sunt beat de lume şi-s păgân!”(Lumina raiului) este o expresie a sufletului care îşi caută înveliş pe potrivă în giganticele formaţiuni geologice:
“Daţi-mi un trup
voi munţilor,
mărilor,
daţi-mi alt trup să-mi descarc nebunia
în plin!
Pământule larg fii trunchiul meu,
fii pieptul acestei năpraznice inimi” (Daţi-mi un trup voi munţilor)
Stilistic Poemele luminii sunt construite în jurul unei metafore centrale, revelatorii, precum în Izvorul nopţii, sau doar se încheie cu o astfel de metaforă, adesea cu valoare de aforism.
	Deşi având multe trăsături comune cu volumul anterior, Paşii profetului prevesteşte încă din titlu o schimbare de atitudine ce va deveni evidentă mai târziu: predominarea cugetării, a reflexivităţii, asupra trăirilor nemijlocite, intense. Semnificativ în acest sens este poemul Moartea lui Pan: bătrân şi aproape orb, acest zeu al naturii roditoare, al trăirilor fireşti îşi presimte sfârşitul şi înlocuirea lui cu profetul religiei creştine care va îndepărta omul de natură introducând în lume noţiunea păcatului.
	Începând cu volumul În marea trecere, această ruptură dintre eul poetic şi univers se precizează. Natura îşi pierde inocenţa şi înfăţişarea paradisiacă, iar poetul se simte înstrăinat de ea, de rădăcinile sale. Vitalismul, trăirea intensivă se estompează în favoarea întrebărilor tulburătoare, a problematicii filozofice.  Poetul se autodefineşte acum sub forma unei scrisori adresate mamei, tragică interogaţie asupra sensurilor existenţei:
“Sunt mai bătrân decât tine, Mamă,
ci tot aşa cum mă ştii :
adus puţin din umeri
şi plecat peste întrebările lumii.
Nu ştiu nici azi pentru ce mai trimis în lumină.
Numai ca să umblu printre lucruri
şi să fac dreptate spunându-le
care-i mai adevărat şi care-i mai frumos?
Mâna mi se opreşte: e prea puţin.
Glasul se stinge: e prea puţin.
De ce m-ai trimis în lumină, Mamă,
de ce m-ai trimis?” (Scrisoare)
Moartea, la început presimţire atotprezentă în poezia lui L. Blaga, apoi capăt al “marii treceri” invocată să se oprească, ori spaima de “nimicul”, de “marele”(Din adânc), se asociază cu motivul somnului, el însuşi legat de ideea increatului, a perfecţiunii lucrurilor nenăscute, singurele care nu cunosc moartea. Somnul, “stare dumnezeiască”, face posibilă ieşirea din timp:
“În somn sângele meu ca un val
se trage din mine
înapoi în părinţi.” (Somn)
Volumele La cumpăna apelor şi La curţile dorului marchează o mai accentuată inspiraţie folclorică a poetului care, deşi departe de ţară prin natura funcţiei sale diplomatice, îşi găseşte alinarea neliniştilor existenţiale în contactul cu spiritualitatea spaţiului mioritic. Poezii precum Stă în codru fără slavă sau Belşug toarnă în simplitatea ritmului popular complexitatea întrebărilor filozofului, aspiraţia spre absolut:
“Stă în codru fără slavă
mare pasăre bolnavă.

Naltă stă sub cerul mic
şi n-o vindecă nimic,

numai rouă dac-ar bea
cu cenuşă, scrum de stea.

Se tot uită-n sus bolnavă
la cea stea peste dumbravă.” (Stă în codrul fără slavă)
Din zonele mai puţin valorificate până atunci ale folclorului provin miturile pe care poetul le prelucrează făcându-le purtătoare de profunde semnificaţii moderne. “Ursul cu crin” şi unicornul provin dintr-un fabulos trecut prin Fiziologul medieval, acea carte populară despre animale fantastice. Dacă în Istoria ieroglifică a lui D. Cantemir, Inorogul sau unicornul simboliza puritatea şi fidelitatea, în pozia lui Blaga el este o metaforă a spiritului străpuns de pintenii de argint ai tainei şi capabil să contemple esenţele universului, ca în poezia Ce aude unicornul. Faptul că acesta aparţine unui ciclu postum evidenţiază continuitatea motivelor în poezia lui Blaga, dincolo de transformările impuse de evoluţia lirismului.
Începând cu volumul Nebănuitele trepte asistăm la o împăcare între poet şi universul regăsit în puritatea lui primară. Poemele cheamă acum la o dezmărginire prin înţelepciune, sunt pline de speranţă, de încredere în germinaţie. Întrebările se transformă în afirmaţii rostite cu o superioară linişte. Alienarea, înstrăinarea de rosturile fundamentale, a fost învinsă şi timpul nou este primit cu bucurie şi încredere.
Ca în cazul marilor creatori, nu putem încadra opera lui L. Blaga într-un singur curent literar. În primele volume ale poetului dominante sunt ecourile expresionismului. Manifestat în special în literatura de limbă germană (ca şi în artele plastice ori în artele spectacolului) în perioada din preajma şi după primul război mondial, curentul se afirmă, ca reacţie împotriva naturalismului şi impresionismului, prin expresia pură a trăirilor sufleteşti care tind spre o reînnoire spirituală, spre o regăsire a esenţelor umanului ameninţat cu degradarea. Expresionismul transpune în imagini puternice, violente, impregnate de elan vital, impulsul interior, neliniştea existenţială, idealul reîntoarcerii la sufletul primar. Preocuparea pentru esenţe şi revolta împotriva unei civilizaţii care uniformizează, stimulează cultivarea mitului. Personajele expresioniste nu sunt individualităţi, ci figuri generice, reprezentative pentru categorii întregi.
	Expresioniste sunt, în creaţia lui L. Blaga, sentimentul metafizic, imaginea esenţială a lumii, caracterul vizionar, cultivarea mitului primitivităţii, al arhaicului şi originalului. Începând însă cu volumul La cumpăna apelor, influenţa expresionistă începe să scadă pe măsură ce se dezvoltă sentimentul echilibrului, al împăcării eului poetic cu lumea.