. Locul şi rolul proceselor secundare şi principale în sistemul tehnologic al magazinului

Magazinul este un “vânzător” de prim ordin, fie că este organizat în forma de vânzare cu autoservire, fie în forma clasică unde progresele înregistrate în prezentarea mărfurilor, la vederea clientului, ca şi aspectul agreabil şi modern al acestuia preiau unele atribute din munca vânzătorului.
	Frecventând un magazin, consumatorul “economiseşte” timp, efort, nefiind  nevoie să se adreseze fiecărui producător pentru a-şi acoperi cerinţele de consum care pot fi destul de largi ( hrană, îmbrăcăminte, igienă personalî, dotare şi întreţinere a locuinţei etc.).
	Deci, magazinul produce servicii şi oferă consumatorului mijlocul de a le obţine prin actul de vânzare.

.Structura funcţională a magazinului

	Suprafaţa unui magazin se poate diviza în funcţie de mărimea şi profilul său, vechimea clădirilor în care acestea îşi desfăşoară activitatea, modul de realizare a construcţiei (cu unul sau mai multe niveluri), astfel :
		a) sala de vânzare, în cadrul căreia are loc procesul de vânzare a mărfurilor;
		b) depozitul de mărfuri, destinat păstrării mărfurilor şi continuităţii procesului de vânzare;
		c) spaţial tehnic (vestiare, grupuri sanitare, instalaţii tehnice, birouri).
	O importanţă deosebită pentru organizarea magazinului o are, printre altele, forma şi mărimea sălii de vânzare. Experienţa demonstrează că există o mare diversitate de forme ale sălii de vânzare. Sunt preferate formele pătrate şi dreptunghiulare (cât mai apropiate de forma pătrată) datorită condiţiilor optime de vizibilitate şi de orientare a cumpărătorilor în  sala de vânzare, de amplasarea mobilierului şi utilajelor, de stabilirea  celor mai raţionale fluxuri ale mărfurilor, personalului şi cumpărătorilor.
	Sala de vânzare trebuie să aibă create condiţii de iluminare naturală care să asigure, în timpul zilei, vizibilitate până în cele mai îndepărtate locuri, să permită studierea amănunţită a mărfurilor expuse, precum şi distingerea fără efort, a întregii palete coloristice a mărfurilor.

Tehnologia amenajării suprafeţei de vânzare

	Organizarea interioară a suprafeţei de vânzare reprezintă, într-o anumită măsură, modul de prezentare a magazinului, “argumentul” său, maniera sa de exprimare în cadrul dialogului pe care-l stabileşte cu clientela.
	O asemenea viziune, presupune ca magazinul să fie proiectat din interior spre exterior, începând de la punctul de vânzare (raionul).
	Atât în proiectarea noilor magazine, cât şi în remodelarea celor existente, se urmăreşte, în esenţă, crearea unei ambianţe care să promoveze în cel mai înalt grad vânzările,  realizarea unei legături optime între diferitele componente ale sistemului pe care îl formează ansanblul suprafeţei de vânzare.

. Dimensionarea raioanelor

	Funcţionalitatea eficientă a magazinului este condiţionată de modul cum se va soluţiona repartizarea suprafeţei de vânzare pe raioane, dimensionarea optimă a acestora  având consecinţe nemijlocite asupra cifrei de afaceri, ca şi asupra nivelului de servire a clienţilor.
	Suprafaţa de vânzare a unui raion depinde mai multi factori, printre care :
a)	Volumul şi structura asortimentului de mărfuri comercializat;
b)	Formele de expunere şi vânzare, în interdependenţă cu tipul şi dimensiunile mobilierului utilizat;
c)	Frecvenţa cererii de mărfuri a populaţiei, după sezon;
d)	Obiceiurile de cumpărare a populaţiei;
e)	Amplasarea magazinului şi particularităţile sale constructive.
Deşi, destul de dificil, se poate stabili o metodologie care să asigure alocarea orientativă pe grupe de mărfuri, a suprafeţei de vânzare a unui magazin. O asemenea metodologie presupune parcurgerea succesivă a următoarelor etape :
a)	Determinarea unui număr teoretic de referinte, pornind de la un asortiment-tip pentru fiecare raion ;
b)	Determinarea stocului de etalare ;
c)	Stabilirea unor norme de încărcare pe mp suprafată de etalare ;
d)	Calcularea raportului dintre suprafaţa de etalare şi cea ocupată cu mobilier ;
e)	Determinarea lungimii alocate fiecărui raion.
a) Numărul de referinţe - se stabileşte pe raioane sau familii de produse. Metoda practicată de alegere a asortimentului - tip pentru fiecare raion, presupune, la rândul ei, parcurgerea unui anume număr de etape intermediare :
Prima etapă : se stabileşte lista raioanelor şi familiilor de produse care trebuie implantate. Un magazin va avea, de regulă, urmatoarele raioane alimentare : mezeluri, brânzeturi, carne, fructe şi legume,  produse congelate,  băuturi, băcănie uscată. Implantarea unui raion nealimantar în acest magazin este condiţionată de mărimea acestuia. Astfel, având în vedere talia magazinului, se impune o analiză grafică, pentru care se are în vedere :
·	Suprafaţa minimă necesară pentru a introduce o   anumită categorie de articole nealimentare;
·	Repartiţia suprafeţelor între raioanele alimentare şi cele nealimentare.

A doua etapă : se determină natura categoriilor de articole ;
A treia etapă : se are în vedere detalierea asortimentului, determinând pe fiecare raion şi familie de produse lista articolelor care vor fi prezentate  la vânzare, cu menţionarea numărului de referinţe pentru fiecare raion. Trebuie avut în vedere :
·	Lipsa din asortimentul de mărfuri a unor articole pe care clientul le cumpără în mod obişnuit;
·	Existenţa unui număr mare de produse cu desfacere lentă care antrenează reducerea frontului de expunere şi o creştere a stocului cu toate consecinţele negative pe care le are asupra cheltuielilor de circulaţie şi a rentabilităţii.
Urmărirea atentă a comportamentului clientelei şi a vânzărilor realizate este, fără îndoială cel mai bun criteriu de adaptare a asortimentului la cerinţele pieţei unui magazine. Această adaptare presupune, în paralel, atât introducerea unor noi articole, cât şi retragerea altora din vânzare.
Înainte de a se decide scoaterea unor produse din asortimentul de mărfuri oferite de punctul de vânzare este necesar să se dea răspuns unor întrebări :
·	Articolul susceptibil de a fi eliminat nu trebuie oare să existe în structura asortimentului în mod obligatoriu, indiferent de proporţia în care este cerut ?
·	Nu s-ar înregistra o creştere a vânzărilor dacă s-ar schimba locul de expunere a respectivelor articole ?
·	Articolele respective sunt cunoscute suficient de bine de consummator ?

b) Stocul de etalare din sala de vânzare 
Stocul de etalare se impune a fi avut în vedere, în primul rând din necesitatea asigurării unei suprafeţe minime pentru prezentarea asortimentului de mărfuri, ştiut fiind faptul că există un raport între numărul de exponate dintr-un anumit reper şi posibilitatea realizării unui volum optim al vânzărilor.
Se admite, astfel, că sunt necesare minim 2 sau 3 bucăti din acelaşi articol pentru ca acesta să aibă şansa de a opri privirea unui client. Astfel spus, se poate presupune că unei creşteri a linearului unui raion îi corespunde o creştere a volumului vânzărilor , însă această creştere este limitată prin existenţa a două restricţii :
·	Un număr minim de bucăţi dintr-o anumită referinţă care  dacă nu este atins, nu permite realizarea unei vânzări corespunzătoare ;
·	Un prag de saturaţie, peste care, dacă se trece, nu se va obţine o sporire a vânzărilor.
Linearul este “lungimea de expunere” a produselor într-un magazin.

c) Norma de încărcare pe mp suprafaţă de etalare trebuie să fie rezultatul experimentărilor, luându-se în consideraţie tipul şi dimensiunile mobilierului utilizat, caracteristicile de prezentare comercială a mărfurilor (gabarit, ambalaj etc), formele de expunere pe mobilier.
Posibilităţile de încărcare cu mărfuri a mobilierului se află în relaţie directă cu înălţimea, lăţimea şi adâncimea acestuia ( raft, stender etc.) cu distanţa dintre poliţe (respectiv, bare) - elemente ce variază de la o grupă de mărfuri la alta.

d) Raportul dintre suprafaţa de etalare şi cea ocupată cu mobilier
Are în vedere înălţimea purtătorilor de mărfuri (rafturi, gondole, stendere, etc.), numărul şi dimensiunea poliţelor, distanţele  minime dintre acestea.

Se va urmări totodată :
·	Asigurarea  unei lungimi optime a frontului de expunere (5-10 m) ; 
·	Utilizarea la maximum a mobilierului de-a lungul pereţilor pe înălţimi variind între 2 şi 2,20 m ;
·	Folosirea în general a unui mobilier cu 4-5 niveluri (poliţe) de expunere.

. Implantarea raioanelor şi suprafaţa de vânzare a magazinului

	Prin operaţiunea de implantare se urmăreşte amplasarea  raioanelor, a mobilierului şi a produselor astfel încât să se asigure prezentarea unui stoc de mărfuri echilibrat în raport cu cerinţele  clientelei, precum şi uşurarea alegerii de către cumpărători a mărfurilor expuse.
	Fundamentarea implantării raioanelor implică elaborarea unui plan concret de aranjare spaţială a suprafeţei de vânzare. Fiecare raion are importanţa şi un rol bine definit în utilizarea cu maximum de eficienţă a suprafeţei de vânzare a magazinului. În esenţă, la elaborarea acestui plan se are în vedere găsirea celor mai adecvate soluţii de utilizare intensive a spaţiilor de vânzare, prin luarea în considerare a mai mulţi factori :
	
Factori de influenţă :
·	Natura şi  caracteristicile mărfurilor expuse ;
·	Formele de vânzare practicate ;
·	Dimensiunile şi forma suprafeţei de vânzare ;
·	Obiceiurile de cumpărare şi preferinţele consumatorilor ;
·	Condiţiile de aprovizionare de la furnizori ;
·	Normativele de stoc şi viteză de circulaţie a mărfurilor .

Obiective urmărite:
·	Utilizarea raţională a întregii suprafeţe disponibile ;
·	Dirijarea circuitului clientului ;
·	Facilitatea cumpărătorilor ;
·	Reducerea circuitelor şi operaţiilor de manipulare a mărfurilor ;
·	Realizarea unui nivel minim al cheltuielilor de circulaţie .
În general, scopul compartimentării pe raioane , este de a se crea un raport optim între suprafaţa raionului şi volumul vânzărilor respective. În practică, se utilizează, în acest scop, regula care se bazează pe observaţiile curente asupra fluxului cumpărătorilor în magazine, potrivit cărora aceştia se opresc, în cea mai mare parte, în apropierea intrării în magazine, evitând drumul până în partea opusă intrării. Pe baza acestor obsevaţii, regula cere ca suprafaţa magazinului să fie împărţită în patru părţi egale : în prima pătrime din vecinătatea intrării urmează să fie amplasate acele raioane care participă cu o cotă globală de 40% în volumul vânzărilor, iar în celelate, în ordine, raioanele cu ponderi de 30%, 20%  şi  10% .
	Experienţa comercială din mai multe ţări demonstrează că anumite raioane constituie punctele de atracţie cele mai puternice ale unui magazin : raionul de fructe  şi legume din supermagazine, al raioanelor cu articole pentru femei din magazinele universale etc.
În ceea ce priveşte “ implantarea în detaliu ”, se va urmări să se găsească amplasamente corespunzătoare diferitelor raioane, în funcţie de frecvenţa de cumpărare a mărfurilor.
	Un plan de implantare optim are ca scop localizarea produselor de cerere foarte mare într-o asemenea variantă încât clienţii să fie atraşi de fiecare dintre ele, traversând o întreagă sală de vânzare. Astfel., clienţii au posibilitatea de a înmagazina vizual întregul linear de prezentare, de-a lungul căruia vor figura produsele curente şi bineinţeles, cele de impuls.
Acest mod de rezolvare presupune trei faze successive de abordare a implantării raioanelor :
·	Determinarea amplasamentelor raioanelor de foarte mare atracţie, susţinută de produsele de apel (cazul legumelor şi fructelor sau a mezelurilor  într-un supermagazin ) ;
·	Determinarea amplasamentelor mărfurilor de cerere curentă ;
·	Determinarea amplasamentelor articolelor care fac obiectul cumpărăturilor de impuls.
Aşadar, amplasarea mărfurilor de cerere foarte mare sau curentă va trebui să conducă la un drum dirijat al clientelei, pe cât posibil pe fiecare culoar de circulaţie, în timp ce produsele care fac obiectul cumpărăturilor de impuls se amplasează în funcţie  fie de o complementaritate în utilizare, fie de viteza lor lentă de circulaţie, care poate fi accelerată printr-o aşezare în imediata vecinătate a unui loc atractiv.

. Echipamentul de prezentare şi vânzare a mărfurilor

Echipamentul comercial îndeplineşte un rol important în activitatea unui magazin, contribuind la folosirea optimă a suprafeţei de vânzare, la etalarea unei cantităţi cât mai mari de mărfuri şi la crearea condiţiilor favorabile de muncă pentru vânzători.
Raportat la cerinţele comerţului modern, se apreciază că durata de viaţă a echipamentului comercial variază între 5 şi 10 ani, depinzând de calitatea materialului şi de frecvenţa consumatorilor în magazin. Evident, deteriorarea constituie primul criteriu de înlocuire a echipamentului unui magazin. Al doilea criteriu vizează funcţionalitatea echipamentului. Este vorba de aşa-zisa “ uzură morală”, sub impactul căreia diferitele tipuri de mobilier şi utilaj nu mai corespund unei comercializări optime a mărfurilor şi nici normelor de rentabilitate şi productivitate ale magazinului .
Exemplul tipic, în această privinţă, îl constituie casele de marcat, care trebuie înlocuite nu numai datorită uzurii fizice, ci şi faptului că nu corespund cerinţelor unei gestiuni moderne. Pe plan mondial, se apelează din ce în ce mai frecvent la aparatajul electronic, capabil să înregistreze operaţiunile comerciale şi, concomitent, să codifice informaţiile pe benzi magnetice în vederea prelucrării ulterioare.
	Dispunerea mobilierului în magazin trebuie să asigure folosirea intensive a spaţiilor comerciale, pe orizontală şi verticală, în vederea obţinerii unui grad optim de ocupare cu mobilier şi respectiv de încărcare a sălii de vânzare cu mărfuri. Există o corelaţie certă între mărimea suprafeţei de vânzare şi dimensiunile maxime ale mobilierului de prezentare.
Casele de marcat . În rândul utilajelor de bază ale sălii de vânzare se cuprind şi casele de marcat. Cumpărătorii apreciază buna funcţionare a magazinului şi după felul în care se desfăşoară încasarea contravalorii mărfurilor. Numărul caselor de marcat în diferitele tipuri de magazine trebuie în aşa fel stabilit încât să asigure un proces nestânjenit de încasare şi să preîntâmpine aglomerările. Amplasarea caselor de marcat se face astfel încât să favorizeze utilizarea unei tehnologii comerciale moderne, eficiente. Realizarea acestui obiectiv implică respectarea anumitor cerinţe, dintre care menţionăm :
·	Asigurarea desfăşurării unei circulaţii nestânjenite a clienţilor, încât fluxul acestora să nu se intersecteze în faţa caselor de marcat;
·	Clienţii vor fi îndrumaţi în aşa fel încât toate casele să fie solicitate în mod relativ uniform ;
·	Evitarea ajungerii în situaţii de aglomerare ; supravegherea nestânjenită, de către casieră, a unei părţi din sala de vânzare ;
·	Gruparea într-un loc bine delimitat, în cazul vânzării prin autoservire, a tuturor caselor de marcat ; excepţiile sunt posibile atunci când sala de vânzare are mai multe puncte de ieşire.

. Fluxul clienţilor în sala de vânzare

	Fluxul clienţilor este conturat de modul cum se amplasează mobilierul comercial (rafturile, gondolele, mesele etc.) . Mobilierul se amplaseză lângă pereţi sau în centrul sălii de vânzare şi trebuie să delimiteze culoarele pentru circulaţie. Fluxul trebuie să fie continuu, încât să conducă clienţii pe toate culoarele.
	Este recomandat ca magazinul să aibă două uşi, ambele cu deschiderea spre stradă ; de preferat ca pentru intrare şi iesire să existe uşi distincte, deşi la magazinele mici nu este posibil acest lucru. Lăţimea culoarelor este de circa 2m şi ea trebuie păstrată constantă. Se prevăd spaţii  de staţionare în dreptul caselor de marcat şi a raioanelor mai solicitate.

. Etalarea mărfurilor în magazine

	Indiferent dacă sunt produse alimentare sau nealimentare trebuie respectate următoarele principii :
·	Produsele trebuie să fie dezirabile :
ü	Aceasta presupune ca preţul, prezentarea şi condiţionarea produsului să răspundă motivaţiilor pentru care clienţii se adresează magazinului.
·	Produsele trebuie să fie liber oferite :
ü	Scopul de a lupta contra obstacolelor care pot să “ascundă” produsele, de a transfera stocurile de mărfuri în sala de vânzare, la îndemâna şi la vederea clientului.
·	Produsele trebuie să fie lesnicios accesibile. 
Etalarea mărfurilor pe rafturi trebuie să asigure senzaţia de abundenţă şi de varietate a ofertei. Mărfurile se rotesc pe rafturi pentru ca ele să fie decoperite de clienţi. Produsele ieftine se expun printre cele scumpe şi la toate trebuie specificat preţul.
Locul de expunere se găseşte în urma unor încercări repetate prin care se studiază impactul lor asupra clienţilor. Mărfurile care se vând mai greu se aduc la primele raioane, deoarece clienţii sunt mai atenţi la intrare. Mărfurile care se vând mai repede se expun lângă uşile de la depozit, dar şi printre cele cu circulaţie lentă.
Produsele se expun grupat. Modul de grupare poate fi diferit. De exemplu, se poate face grupare după tipul produselor ( conserve), procesul tehnologic ( băuturile alcoolice), destinaţie ( bărbaţi, femei, copii). Etalarea depinde de produse : pe rafturi ( conservele), în vitrine frigorifice (produsele perisabile) etc.Produsele existente în suprafaţa de vânzare trebuie să prezinte preţul lor.
Amenajarea vitrinelor trebuie să se facă astfel încât :
ü	să pună în valoare articolul ; 
ü	să formeze dorinţa de cumpărare ; 
ü	să furnizeze informaţii despre utilizare ;
ü	 nu se expun multe mărfuri în vitrină ;
ü	 fiecare produs trebuie să constituie un punct de atracţie ;
ü	vitrina trebuie să se schimbe cât mai des ;
ü	trebuie menţinută o curăţenie perfectă în vitrină.

. Locul şi rolul proceselor secundare în sistemul tehnologic al depozitului

Depozitul este un spaţiu în care se stochează mărfurile. El poate aparţine producătorului (magaziile de produse finite, depozitele de materii prime), unui angrosist (depozite intermediare din care se fac repartiţii), unui detailist (un depozit central din care este alimentat depozitul magazinului) sau unui agent comercial.
	Depozitele pot fi în proprietatea comercianţilor sau pot fi închiriate.
	Principalele tipuri de depozite sunt:
a)	depozite de colectare - în ele se depun loturi mici pentru a se forma loturi mari pentru expediţie ;
b)	depozite de repartizare - acumulează loturi mari pentru a se livra loturi mici ;
c)	depozite de păstrare - sunt necesare când producţia nu are acelaşi ritm cu cererea (ex. legumele) ;
d)	depozite de tranzit - permit schimbarea mijlocului de transport (există în gări sau porturi) .
În funcţie de specializarea pe care o au, depozitele pot fi:
a)	depozite strict specializate - se amenajează pentru păstrarea produselor ce necesită condiţii speciale (ex. sare, cartofi, etc.) ;
b)	depozite specializate - sunt organizate pentru grupe de mărfuricare au nevoie de aceleaşi condiţii de păstrare (confecţii, cosmetice, etc.) ;
c)	depozite combinate - sunt destinate pentru mai multe tipuri de mărfuri (textile, încălţăminte, etc.) ;
d)	depozite generale - pentru categorii de produse (alimentele);
e)	depozite mixte - pentru a putea stoca mai multe categorii de produse.

În funcţie de orientarea lor, depozitele sunt :
a)	depozite orientate spre producţie - amplasate astfel încât să colecteze mărfurile de la mai mulţi producători;
b)	depozite orientate spre clienţi - amplasate astfel încât să alimenteze mai multe puncte de servire.

. Locul de amplasare al depozitului se alege în funcţie de:
·	gradul de dezvoltare al reţelei de transport.
·	operaţiile suplimentare ce trebuie efectuate asupra produselor (conservare, ambalare)
·	durata timpului de depozitare (de la câteva zile la câteva luni)
·	de caracterul cererii (uniformă sau neuniformă)
·	de momentele aprovizionării (ritmic sezonier)
·	de particularităţile geografice
·	de costurile transportului şi depozitării.

. Amenajarea depozitului este în funcţie de:
·	construcţia sa: suprafaţă, înălţime,
·	specificul produselor:condiţii de temperatură, umiditate modalităţi de întreţinere a produselor;
·	modul de ambalare: fiecare ambalaj asigură o anumită protecţie, are forme diferite, necesită alte mijloace de manipulare şi alte modalităţi de stocare.

. Operaţiile ce se execută în depozite sunt:
•	primirea produselor: descărcare, manipulare, recepţie cantitativă şi tehnică,
•	depoziterea: păstrarea şi conservarea,
•	comisionarea (formarea noilor loturi comandate): necesită fracţionarea, ambalarea şi etichetarea mărfurilor,
•	expediţia: încărcare, transport, gestiunea documentelor utilizate.

Toate aceste operaţiuni se pot desfăşura în spaţii distincte sau în perimetrul aceleiaşi suprafeţe, în funcţie de:
·	dimensiunile depozitului;
·	mărimea şi structura asortimentului de mărfuri;
·	proprietăţile naturale şi tehnice ale produselor;
·	frecvenţa de aprovizionare;
·	echipamentele tehnice necesare;
·	sistemul de preluare a ambalajelor goale.

Fluxul mărfurilor şi ambalajelor cuprinde toate circuitele conduse după anumite reguli, precum şi staţionările dorite sau nedorite ale mărfurilor şi ambalajelor. Raţionalizarea acestui flux presupune respectarea unor condiţii:
·	reducerea numărului de circuite ale fluxurilor de mărfuri;
·	ordonarea logică a diferitelor părţi componente ale fluxului;
·	evitarea intersectării fluxului de mărfuri şi ambalaje cu cel al clienţilor.

 Depozitarea mărfurilor: păstrarea mărfurilor în afara spaţiilor de vânzare - cu scopul de a le pune la dispoziţia clientelei, la un moment dat, pentru o vânzare continuă - presupune existenţa unui spaţiu de depozitare, a cărui mărime este condiţionată de:
·	numărul şi suprafaţa raioanelor de vânzare;
·	specificul mărfurilor în funcţie de frecvenţa şi structura aprovizionărilor.
. Organizarea interioară a depozitului trebuie să respecte o serie de reguli:
a)	menţinerea ordinei şi siguranţei de păstrare a mărfurilor;
b)	  identificarea cu uşurinţă a fiecărui articol;
c)	accesul facil la fiecare articol fără a deplasa alte produse;
d)	preluarea mărfurilor din depozit după principiul “primul    intrat, primul ieşit”.
Stocarea în depozit se face în funcţie de viteza de circulaţie a produselor depozitate. Produsele depozitate pentru un timp scurt sunt stocate în apropierea culoarului principal de circulaţie, cele care sunt stocate pentru mult timp sunt aşezate în zonele mai îndepărtate.

Culoar 

Zona I - se stochează mărfuri care au 
              o viteză mare de circulaţie	
Zona II - se stochează mărfuri care au
               o circulaţie lentă
Zona III - se păstrează stocurile de
                rezervă

. Ca tehnici de depozitare pot fi:
a)	depozitarea pe sol;
b)	depozitarea pe rafturi.
Depozitarea pe sol - produsul depozitat va fi aşezat nemijlocit pe podea şi dacă ambalajul prin capacitatea şi stabilitatea lui, permite suprapuneri, acestea se fac până la o anumită înălţime, corespunzătoare condiţiilor tehnice ale muncii:
·	înălţimea maximă până la care pot fi preluate manual în condiţii de siguranţă este de 1,60 m;
·	înălţimea maximă de ridicare normală este de 1,40 m;
·	înălţimea maximă atinsă cu o mână este de 2 m.
Depozitarea pe rafturi - se pot folosi rafturi simple, stivuirea cu rame, palete, dulapuri cu sertare.

          . Ambalajele goale în care au fost primite mărfurile (cutii, sticle, lăzi, etc.) se împart în:
·	ambalaje goale cu obligaţia de a fi restituite (palete, recipienţi, alte feluri de ambalaje de transport),
·	ambalaje refolosibile (sticle, borcane)
·	ambalaje nerestituibile, dar care pot fi vaolrificate.
	Cât priveşte preluarea de către magazin a ambalajelor refolosibile, în practică există diferite variante de organizare a acestei operaţii:
·	ambalajul gol va fi predat la casă în schimbul cumpărării altui produs,
·	clientul predă sticlele primind în schimbul lor bani,
·	predarea ambalajelor se face într-un alt loc, organizat special.
	Necesarul de suprafaţă destinat depozitării ambalajelor goale depinde de:
·	numărul unităţilor livrate;
·	timpul de aşteptare al ambalajului gol;
·	volumul ambalajelor;
·	posibilităţile de stivuire a ambalajelor.

. Echipamentele folosite în depozit sunt:
·	pentru stivuire - paleţi, recipiente, rafturi, containere;
·	pentru conservare - frigidere, camere frigorifice, instalaţii de aerisire;
·	pentru manipulare - maşini de ridicat, manipulatoare;
·	pentru transport - electrocar, motostivuitor, etc.
Munca în depozit trebuie mecanizată şi chiar informatizată.
Mecanizarea este necesară pentru că se ridică şi se manipulează cantităţi mari de produse. Acest lucru nu depinde numai de dotarea depozitului, ci de întreg sistemul logistic (modul cum producătorul trimite mărfurile, modul cum clienţii doresc mărfurile).
Folosirea de paleţi şi de containere uşurează mecanizarea muncii. Informatizarea este necesară pentru evidenţa produselor, regăsirea lor, optimizarea stocurilor şi a transportului.
În depozite este important să se respecte normele de protecţie a muncii. Specificul muncii, nivelul mai scăzut de calificare al muncitorilor face ca un procent mare de accidente să aibă loc în depozite.