ROMANIA

Suuprafata
237.500Km.2
Populatia
22.760.449 locuitori
Densitatea populatiei
96 locuitori\Km.2
Capitala si orasul cel mai mare
Bucuresti,
( 2.064.474 locuitori )
Limba oficiala
Romana
Produse importate
Masini, titei, cocs, minereuri feroase, vehicole, fier.
Moneda nationala si
Leu
Produs intern brut ( PIB ):
22.759 mil. dolari  americani
Forma de stat
Republica
Vecini
N- Ucraina
S- Bulgaria
E- Moldova
V- Ungaria
Iugoslavia

Asezare geografica:
Muntii Carpati se extind in  directia nord-sud in centrul tarii, coninuandu-se prin Alpii Transilvaniei si atingand altitudinea de 2548m in Muntele Negoiu. La vest de acesti munti este sitoata Campia Transinvaniei, un azin de 400-500 m iar in vest se afla zone de ses cu soluri de loess.

Clima:
Clima contimentala central-europeana se manifesta prin ierni friguroase si veri destul de fierbinti. In Bucuresti tenperatura medie a lunii iunie este de 29 grade C , cea a lunii ianuarie este de    -3 grade C, iar cantitatea de precipitatii anuala este de cca. 60cm

Minerit, industrie energica
Productia de titei este de aproximativ 6,6 mil. tone iar exploatarea de gaz metan prin apropierea Clujului stinge 28.000 metrii cubi anual. In Carpatii Occidentali, in Petrosani se extrag anual 43 mil. tone de licnit. Energie termica este produsa in proportie de cca. 77% de termocentrale, care folosesc licnit, petrol si gaz, iar restul de 23% este dat in hidrocentrale.

Agricultura
46%din suprafata totala este cultivata , iar 19%se foloseste ca pasune. Mai mult de sfert din populatie este angajata in agricultura. Terenuri arbile foarte fertile se gasesc in zone de ses din Campia Transilvaniei, Campia Romana, Moldova si campiile din vestul tarii. Se cultiva pretutindeni grau,porumb, floarea-soarelui sfecla de zahar si cartofi. Langa Oradea se cultiva canepa, in Campia Romana se cultiva tutun, iar in Moldova in zone viticole. Fermele au fost colectivizate in timopul regimului comunist, dar in 1991 guvernul restabilirea proprietatii privete a parcelelor pana la 10 hectare. 27% din teritoriul tarii este acoperit de paduri, industria de cherestea si de mobila sunt dezvoltate.

Industrie
Industria grea cuprinde otelariile din Hunedoara si Resita, iar industria chimica este si ea prezenta in majoritatea oraselor mai mari. Dezvoltarile anuale au vizat mai ales cresterea productiei de bunuri de larg consum.

Transportul
Lungimea totala a retelei feroviare in Romania reprezentand cele mai insemnate cai pentru transportul de marfa, este de 11.348Km. Din care 3348 sunt electrificati. Reteaua de drumuri publice totalizeasa 72.799Km. din care mai putin de jumatate sunt drumuri asfaltate.

Orase
Bucuresti, pe malul raului Dambovita este cel mai mare centru industrial al tarii. 51% din populatia Romaniei traieste in mediul urban iar acest procent este in continua crestere. Al doilea oras ca marime este Brasovul cu o populatie de 323.835 locuitori. Constanta ( 350.476 ) este cel mai mare port.

Aceasta lucrare despre Romania este scrisa de Popa Razvan.

Romania, mai ales in unitatile de orogen, are o mare varietate petrografica. In mod normal, aceasta varietate se rasfrange si in relief, eroziunea realizand adevarate peissaje morfopetrografice. Este destul sa amintim relieful carstic din Apuseni, Muntii Banatului sau din Podisul Mehedinti, multitudinea alunecarilor de teren de pe flisul carpatic, din Subcarpati sau podisurile Moldovei si Transilvaniei, densitatea mare de crovuri de pe unele portiuni ale Campiei Romane.
Conditiile de formare si evolutie ale reliefurilor petrografice depend de roca, de agent, dar si de climat, de etajele morfoclimatice, de anotimp, adica de tot ceea ce poate schimba, pe timp scurt sau indelungat, procesul geomorfologic care modeleaza roca. Din aceasta cauza formele realizate intr-o aceeasi roca pot suferi modificari periodice in functie de procesul dominant sau intensitatea acestuia intr-un anumit timp, dar si in functie de stadiul de evolutie. Exista insa si forme tipice fiecarui peisaj morfopetrografic care se perpetueaza timp indelungat chiar atunci cand evolutia formei in sine este rapida, dai in locul celei disparute apare una noua, identica.
Varietatea cea mai mare a reliefurilor petrografice o dau rocile sedimentare, care in plus ocupa si circa 85% din teritoriul tarii. Celelalte tipuri de roci se extind pe suprafete mai reduse : 10% cele metamorfice si 5% rocile eruptive (Geografia Romaniei, vol1, 1983)
Studile asupra reliefurilor petrografice sunt foarte multe, fie sub forma de articole speciale, mai ales locale si regionale, fie in cazul majoritatii tezelor de doctorat in geomorfologie, sau in lucrari de alt tip. Sinteze generale se gasesc in Relieful Romaniei volI (1983).
In mod obisnuit sunt retinute urmatoarele tipuri de reliefuri petrografice : pe roci cristaline, carstic, pe conglomerate si gresii, in argile si in marne, pe nisipuri si in loess.

Relieful dezvoltat pe roci cristaline

Aceste roci includ di pe ce metamorfice si vulcanice vechi. Relieful corespunzator este specific masivelor cristaline din Carpati, in primul rand in Meriodionali, apoi in magurile din nordul Dealurilor de Vest, in Muntii Macinului si Dobrogea Centrala, sau in Podisul Mehedinti.
Fiind vorba de roci dure, cristalizate, forma de relief principala rezultata este aceea de masiv si/sau culmi netede . Masivele au aspect de cupola ( exemplu Poiana Ruscai, Gilau- Muntele Mare, Bihor) uneori modelate in trepte. Culmile montane se desprind adesea dintr-un nod central al masivului ( ca cele din Meridionali, Rodna, Semenic s.a.) dar pot avea forma si de obcina (Obcina Mestecanis, Muntii Persani). Vaile au un profil transversal in V ascutit, cu versanti foarte inclinati dar uniformi ca panta. Ele formeaza obisnuit defilee (Lapus, Jiu, Olt, Portile de Fier) sau chei  (Morlaca- Huiedin). Un specific aparte il dau si abrupturile marginale, initial de falie, in special cele de la contactul cu reliefurile mai joase (depresiuni, dealuri, podisuri).
O alta caracteristica a masivelor si culmilor cristaline este aceea ca pastreaza reliefuri vechi  provenite de la perioade sau etape succesive ale evolutiei, cum sunt peneplenele, umerii de eroziune, pedimentele si inselbegurile. Astfel, toate masivele cristaline din Carpati, dar mai ales cele inalte din Meridionali, Rodna sau Bihor, se remarca prin treptele lasate de mai multe suprafete de nivelare. In mod deosebit toate masivele sunt retezate pe pediplena carpatica, iar in Dobrogea Centrala si in muntii Macinului de altele si mai vechi.
Masivele si culmilede peste 1800m conserva de asemenea relieful glaciar din wurm si relieful periglaciar, care insa coboara mult mai jos, la circa 800m (grohotisuri fosile si abrupturi, grohotisuri active in etajul alpin).
Cat priveste formele minore, ele sunt legate de un proces de alterare si/sau de dezagregare dirijat pe pliurile sisturilor cristaline sau de fisurile rocilor vulcanice vechi. Rezultatul este o scoarta de alterare pe locurile mai netede, grohotisuri la poala versantilor, nise nivale si chiar arena granitica si blocuri sferoidale (la poala Macinului)
Peisaje aparte impun rocile cristalino-granitice din Macin si magurile cristaline din nordul Dealuril ;or de Vest (magurele Simleului, Ticaului sau Prisaca, Faget). Pe sisturile verzi din Dobrogea Centrala se remarca o suprafata ondulata de eroziune si cupole de inselbeguri.

Relieful carstic

Se dezvolta in roci solubile, in primul rand pe calcare, apoi pe sare si ghips si alte roci cu continut calcaros cum sunt gresiile calcaroase si conglomerate cu ciment calcaros. Datorita spectaculozitatii formelor este foarte cautat de turisti, dar i s-a acordat si o mare atentie stiintifica. Exista chiar un Institut de Speologie, care poarta numele lui E. Racovita. Intre geografii care s-au ocupat mai mult cu relieful carstic citam pe M.Bleahu, V.Sencu, I.Ilie, Cr. Goran, I. Povara
La noi in tara calcarele, care reprezinta roca tipic carsificabila, ocupa cam 2% din teritoriu. Nu apar insa sub forma unor unitati teritoriale mari, ci fragmentat. Datorita acestui fapt, si conditiile locale de carstificare, in special modul de circulatie al apei, sunt foarte diferite de la un loc la altul ; ca urmare, s-a diversificat mult si relieful carstic din Romania. Acesta este localizat cu precadere in Carpati si in unele podisuri. Cea mai mare suprefata este intalnita in Banat, peste 780 km patrati. Pentru a exemplifica varietatea acestui relief amintim ca exista peste 10.000 de pesteri care depasesc lungimea de 10m, cu peste 800 km de galerii.
Sunt mai multe categorii de calcare. Cele mai raspandite si cu grosimi foarte mari sunt cele mezozoice. La acestea se adauga si calcarele cristaline, dolomitele, calcarele eocene si cele sarmatiene. Ultimele doua categorii sunt subtiri. Calcarele mezozoie, in afara de Carpati, se gasesc si in Podisul Mehedinti si Dobrogea, inclusiv la adancime in Dobrogea Sudica unde au si multe goluri Ca structura, toate sunt monocline, uneori aproape de orizontala sau verticale si mai apar usor ondulate.
Ca forme mai mari de relief, calcarele constituie culmi, masive, creste si podisuri (obisnuit restranse) sau formeaza martori izolati de tipul clipelor.

Relieful carstic

Endocarst

Varsta
 calcarelor

Exocarst

•	Pesteri
•	1-3 nivele, 
•	Concretiuni de: 
•	Tavan, parietale
•	Podea
•	Terase in roca
•	Aluviuni
•	Ghetari
•	avene

•	Cristaline
•	Mezozoic
 (dominante)
•	Cocene (subtiri)
•	Sarmatiene
(subtiri)

•	Lapiezuri
•	Doline, uvalii
•	Vai dolinare
•	Vai oarbe
•	Chei si marmite
•	Soholoduri
•	Izbucuri
•	Izvoare vocluziene
•	Ponoare
•	Poduri
•	Arcade
•	ciuceve

Formele de relief rezultate prin carstificare sunt cele exogene si endogene. Exogenele se remarca prin campuri de lapiezuri si/sau doline, uvalii, polii, chei,etc. Golurile endogene se refera la pesteri si avene, cu sau fara concretiuni. Pesterile sunt obisnuit etajate pe 2-3 nivele care corespund unor terase din exterior. Alteori, atat pesterile cat si celelte forme se etajeaza pe nivele de carstoplene echivalente unor pesteri sau suprafete de eroziune.

Cea mai mare varietate a carstului se afla in Muntii Apuseni, unde se intalneste si numarul ceal mai mare de pesteri si cea mai lunga pestera de la  noi- Pestera Vantului, 32 km. Se citeaza, in paralel, si pestera Izvorul Tausoarelor , din sudul Rodnei,  cu cea mai mare diferenta de nivel, 350m. Tot in Apuseni exista si cinci ghetari de pestera ( in Retezat se mai afla avenul cu gheata din Albele). Pesterile sunt inactive, semiactive sau active cand pe patul lor curge apa sau stagneaza.
In lucrarea « Relieful Romaniei » au fost deosebite patru tipuri de peisaje carstice :culmi calcaroase alpine, situate la peste 1700 si dominate de relief glaciar si periglaciar ; masive si podisuri medii (600-1700 m), cu cel mai dezvoltat carst actual si mostenit uneori din mezozoic, cu multe pesteri ; platouri calcaroase joase (sub 600m) si peisajul dobrogean (carst fosil si la zi pe roci mezozoice si carst pe calcare sarmatiene acoperit cu loess).
T.Orghidan (1984)№ separa trei tipuri principale de carst :
  de creasta, in general la peste 1700m, pe calcare ramase suspendate pe alte roci sau pe calcare cristaline, ca in Fagaras, Buila- Vanturarita ( Muntii Capatanii), Creasta Retezat, Trascau, Hasmas ; domina dezagregarea dar apar si forme de dizolvare, inclusiv pesteri ca cele din Fagaras, la 2400 m cele mai inalte din Romania. In Retezat sunt si avenuri dintre cele mai verticale (Stana Tomii, de 114m si Albelele cu gheata).
	de platou, cu cele mai tipice forme carstice, caci mentin apa, care circula lent ; se formeaza pesteri lungi, intortochiate ; prezinta mai multe etaje de carstificare, iar acolo unde intre calcare se intercaleaza si roci impermeabile deranajul se complica foarte mult ; sunt specifice si captari carstice. La poala abrupturilor apar izvoare carstice, chiar izbucuri. Se da ca tipic carstul din Padurea Craiului, studiat de Th. Rusu (1988), sau din Banat (V. Sencu) unde exista alternante si succesiuni de roci impermeabile cu calcare, ca in zona pesterilor Comarnic sau Ponicova ; in general insa, la acest tip exista multe variante, inclusiv cele dobrogene si din Podisul  Mehedinti.
   carstul barelor calcaroase se remarca prin aliniamente de calcare ca obstacole mari in fata unor ape curgatoare ce vin de pe alte tipuri de roci si le strabat prin defilee, chei si/sau cursuri subterane. Apar si pesteri polietajate, deschise in versantii defileelor. Intre cele mai tipice se citeaza bara Polovragi –Cernadia, peste care trec Oltetul, Galbenul si unii afluenti ai acestuia si unde sunt si cunoscutele si pesteri Polovragi si Muierii, ambele cu cate trei etaje, din care activ este numai cel de jos de la Polovragi. Aici apar si cursuri subterane, in paralel cu cele de la zi, care la ape mari se infunda cu aluviuni si apoi revin.
Regiuni carstice
Muntii Apuseni au carstul cel mai dezvoltat si se gaseste in urmatoarele unitati : Bihor si imprejurimi, Padurea Craiului, Codru- Moma, Trascau-Metaliferi. Prezinta mai multe nivele de carstificare echivalente suprafetelor medii carpatice si nivelelor mai noi. Are cele mai multe pesteri si avene din tara, campuri mari de lapiezuri si doline, polii, vai oarbe, trepte antitetice si 5 ghetari subterani : Scarisoare (50.000 mі gheata, in bazinul Garda), Vartop (bazinul Garda Seaca), Focul Viu si Barsa (in bazinul Crisul Pietros) si ghetarul di avenul Bortig.
In cadrul Apusenilor se detaseaza Muntii Bihorul si Padurea Craiului, cu cel mai diversificat si dezvoltat carst. Mozaicu tectonic si petrografic din Bihor si-a spus cuvantul in puternica fragmentare a retelei de pesteri  si de scurgeri subterane din Padis , Poiana Ponor, Cetatile Ponorului si Cheile Galbenii. In cele doua masive sunt bine evidentiate trei nivele de carstificare ( doua fosile), doline foarte mari cu puturi de legatura catre golurile subterane, ghetari de pestera. Pot fi citate campurile carstice din Podisul Padis, Scarisoara, Lumea Pierduta, Zece Hotare, bazinul Rosia, bazinul Garda s.a. importante depresiuni carstice apar la : Ponor, Poiana Mare, Padis, Albioara, Danis, Cetatile Ponorului. Exista aici peste 200 de pesteri, intre care Pestera Vantului (32km, sub Padurea Craiului), Meziad, Cetatile Ponorului, Scarisoara, s.a. In Piatra Craiului avenul Stanu Foncii are 320m. Apar si chei impresionante pe vaile : Rosia, Lazu, Galbena, Somesul Cald, Garda, Sighistelu s.a.
Muntii Banatului stau pe primul loc ca suprafata ocupata de calcare, dar pe doi in ce priveste varietatea formelor. Aici se remarca un aliniamnet foarte lat, alungit intre Resita si Moldova Noua si un areal mai redus, Svinita-Svinecea Mare (in Almaj). Primul aliniament este un sinclinoriu care prezinta platouri carstice complexe, cum sunt : Iabalcea, Colonovat, Carbunari ; chei : Caras, Minis , Nera ; pesteri in general mici- Comarnic, Popovat, Buhui, Gura Chindiei ; isbucuri : Carasului, Bigar. Fasia din Muntii Almajului este cea care a impus Cazanele Dunarii  si in care se gasesc trepte antitetice pe valea Ponicova si cele trei nivele de pestera de la Ponicova, racordabile cu terasele 5,4,3, ale Dunarii (N. Schmidt si colab, 1968).
De asemenea regiuni carstice mai importante : Carstul din Carpatii Meridionali, Carstul din Carpatii Curburii, Carstul din Carpatii Orientali, Carstul din Podisul Somesan, Carstul din Podisul Mahedinti, Carstul din Dobrogea.

Forme de relief create pe argila si marne

Forme de relief create
 pe argila si  mmarnemarme

Forme de siroire:
Ravene
Ogase
Torenti
Pamanturi rele

Forme fluviatile:
Vai largi, dense
 si mlastinoase
Interfluvii rotunde
Versanti lini cu 
Alunecari

Alte fenomene:
Torenti noroiosi
Izvoare rare
Vulcani noroiosi
Lacuri de baraj
Solifluxiuni
Alunecari de grohotis

In Romania rocile plastice, argile si marne sunt foarte raspandite aparand la suprafata, fie singure, fie aflorand pe versanti in alternanta cu alte roci. In plus, foarte multe deluvii de panta au un puternic continut argilos, chiar pe rocile cristaline fara a mai vorbi de grosimea foarte mare a unor deluvii din flis formate in periglaciar si apoi impadurite. In functie de panta si combinarea tipurilor de roci permeabile si plasticintermeabile rezulta o multitudine de forme de siroire, fluviatile si mai ales alunecari de teren

România-prezentare monografică
Determinism geografic / voinţă liberă a statelor
În ultimii ani, frazele “poziţia geopolitică bună a României”, “valoarea geopolitică”, ”importanţa geo-strategică” ale diverselor unităţi de relief sau ale diverselor regiuni au fost repetate până la epuizare, astfel că s-a ajuns la situaţia ca ele să nu mai însemne mare lucru. Consecinţele acestei goliri de sens sunt multiple. Pe de o parte, nu se mai ştie exact ce se află în spatele acestor fraze, ele sunt doar metafore magice ale discursului public în general, metafore care, aparent, deschid căile de comunicare, dar care, în realitate,  nu mai transmit nimic. O altă consecinţă ar fi aceea că simpla lor rostire oferă un anumit sentiment de suficienţă, ceea ce a făcut ca “poziţia avantajoasă din punct de vedere geopolitic” să nu mai fie pusă deloc în valoare şi chiar să constituie un handicap.
În contextul unui curs de geopolitică ne propunem o recuperare a conţinutului acestor fraze. Pentru aceasta, unul dintre cursurile care au ca subiect geopolitica românească este dedicat unei prezentări monografice a poziţiei geopolitice a ţării noastre, pornind de la elemente de relief, graniţe, până la vecinătăţi, simboluri geopolitice. Sperăm ca în urma acestui curs să înţelegem cu adevărat cuvintele lui Gheorghe I. Brătianu, care afirma că: “Noi trăim aici la o răspântie de drumuri, la o răspântie de culturi şi, din nefericire, la o răspântie de năvăliri şi imperialisme. Noi nu putem fi despărţiţi de întregul complex geografic care, cum veţi vedea, ne mărgineşte şi ne hotărăşte destinul, între cele două elemente care îl stăpânesc, muntele şi marea. Ceea ce aş vrea să apară lămurit este că pentru a ne înţelege trecutul, trebuie să înţelegem mai întâi întregul complex geografic, istoric, geopolitic, din care acesta face parte” (Gh. I. Brătianu, “Chestiunea Mării Negre. Curs 1941-1942”, pag 11-12).
Faptul că recurgem la o asemenea monografie nu înseamnă că suntem prizonierii determinismului geografic, că am considera că acest complex de care vorbeşte Gh. I. Brătianu este un factor de îngrădire a modului de vieţuire a unui stat. Rigorile disciplinei nu ne-ar permite acest lucru, deoarece, aşa cum spune şi întemeietorul de fapt acesteia, suedezul Rudolf Kjellen, în Prefaţa la lucrarea “Marile puteri de dinainte şi de după războiul mondial”, “ştiinţa nu neagă voinţa liberă a statelor, dar ea constată un cadru ferm (subl. ns) pentru această voinţă, înlăuntrul căreia este dată posibilitatea construirii cu oarecare siguranţă a deducţiilor şi consecinţelor privind situaţia lor, a statelor” (citat оn I. Conea, “O poziţie geopolitică”). De altfel, o astfel de poziţie nuanţată poate fi întâlnită şi în geopolitica românească interbelică. De pildă, în primul număr al revistei “Geopolitica şi Geoistoria”, Gheorghe I. Brătianu susţine că: ”Destinele unei naţiuni sunt sădite în pământul însuşi din care ne-am născut, după cum statuia e cuprinsă în blocul de marmoră din care dalta o va desprinde”. Dar, precizează cât se poate de clar autorul, “trebuie inspiraţia şi dibăcia artistului pentru a desface chipul din lut sau din piatră, precum trebuie credinţa şi voinţa unui neam pentru a stăpâni pământul ce-i este dat să rodească în deplinătatea puterilor şi însuşirilor sale” (“Geopolitica, factor educativ şi naţional”).
Munţii Carpaţi
A. Principalul element fizic este reprezentat de existenţa Carpaţilor. Munţii Carpaţi nu se întind doar în România. Ei sunt prezenţi în întreaga Europă centrală şi de sud est în următoarele ţări: Ucraina, Ungaria şi Serbia. Aceşti munţi, care nu sunt aşa de înalţi precum Alpii, se împart în două lanţuri: Carpaţii nord-vestici (Tatra şi Munţii Slovaciei) şi Carpaţii sud estici. Peste jumătate din întreaga suprafaţă a Carpaţilor se află pe teritoriul actual al României. Dacă avem în vedere doar Carpaţii sud-estici, atunci 8/10 se află pe terioriul român, o zecime revenind Ucrainei şi altă zecime Serbiei. Deci putem conchide că România este prin excelenţă o ţară carpatică.

B. Cвteva cuvinte despre particularităţile Munţilor Carpaţi din România.
1.        Ei formează un adevărat inel care închide în interior Podişul Transilvaniei.
2.        Munţii direcţionează o distribuţie descrescătoare a unităţilor de relief în cercuri concentrice şi în unităţi mai joase: după munţi vin dealurile, podişurile, câmpiile României, toate formând un tot unitar.
3.        Nota dominantă, unică în lume, este conferită de faptul că ei au un mare potenţial de habitat. Spre deosebire de alţi  munţi, Carpaţii româneşti nu sunt înalţi, nu se termină în creastă, ci în terasă, sunt brăzdaţi de ape, care au o împărţire spaţială simetrică, pornind chiar din centrul munţilor, au multe depresiuni şi multe trecători. Au aceeaşi fizionomie, aceeaşi constituţie geologică, aceeaşi vegetaţie.
Aceste particularităţi îl fac pe I. Conea să conchidă că Munţii Carpaţi nu sunt un lanţ, ci “o ţară înaltă, o zonă sau un ansamblu de regiuni naturale” (“Carpaţii, hotar natural?”). De-a lungul istoriei, ei au reprezentat o cetate de apărare, care a oferit totodată şi un mediu prielnic pentru viaţa oamenilor. Viaţa românilor de-a lungul istoriei a pendulat de o parte şi de alta a Carpaţilor. Mai mult decât în alte ţări, munţii noştri nu au reprezentat unităţi de relief care au despărţit ci, dimpotrivă, au unit. De altfel, nu este întâmplător că locul de etnogeneză a românilor este plasat tot în apropierea munţilor, la Sarmisegetusa, în Transilvania. Mai mult, această regiune corespunde, în viziunea lui I. Conea, acelui “kernland” despre care vorbeşte Kjellen: “orice stat îşi are ţinutul lui sâmbure, de care nu poate fi despărţit decât cu însuşi preţul existenţei sale”. Transilvania reprezintă astfel “punct de plecare, sâmbure geopolitic destinat să rodească şi să contureze jur-împrejur de sine o formaţie de stat” (I. Conea, “Transilvania, inimă a pământului şi statului românesc”).
Cum spuneam, Carpaţii ocupă o poziţie centrală şi formează un inel care închide în interior Podişul Transilvaniei. Ceea ce îl îndreptăţeşte pe I. Conea să afirme că în România Mare, Transilvania îndeplineşte rolul unei piese de centru, vitale, în timp ce în Ungaria Mare, ei au rolul unei piese geo-economice şi geo-politice periferice. În terminologia întemeietorului de fapt al geopoliticii, Fr. Ratzel, Transilvania reprezintă pentru România Mittelpunkt-ul, zona de unde pornesc, cu diverse intensităţi care măsoară starea de sănătate a statului, pulsarii economici, culturali, demografici, etc.

C. România prezintă nu numai o impresionantă unitate fizico-geografică (Munţii Carpaţi au aceeaşi fizionomie, aceeaşi constituţie geologică, aceeaşi vegetaţie), ci şi una culturală şi de limbă. Un francez din nord şi unul din sud se înţeleg mai greu, pentru că dialectele diferă foarte mult. Un român din Maramureş şi unul din Dobrogea se înţeleg foarte bine. Cum se explică acest lucru? Una dintre îndeletnicirile de bază ale românilor a fost păstoritul. Numai la români se întâlneşte obiceiul transhumanţei. Vara ciobanii creşteau oile la munte, iarna porneau cu ele spre câmpie până în Dobrogea, până spre apele Nistrului şi chiar dincolo de acestea. Astfel s-a produs o omogenizare a limbii. Faptul că românii din interiorul munţilor Carpaţi nu se deosebesc prin limbă, port şi obiceiuri de cei din exteriorul acestui inel arată că munţii Carpaţi nu au reprezentat un obstacol, o barieră ci, dimpotrivă, un element de legătură. De aceea Carpaţii alcătuiesc “coloana vertebrală a pământului şi poporului românesc” (fraza a fost lansată încă din 1909 de geograful H. Grothe, citat în I. Conea, “Carpaţii, hotar natural?”).
Vintilă Mihăilescu aduce o completare binevenită cu privire la obiceiul românesc al transhumanţei. El face precizarea că circulaţia populaţiei între “bastionul trasilvănean” către câmpii şi valea Dunării s-a făcut, într-adevăr, prin transhumanţă, dar nu numai atât. La această mişcare au contribuit nu numai păstorii, ci şi plugarii, podgorenii, minerii, pescarii, negustorii, meseriaşii. Mai mult, nu a existat un singur sens de circulaţie, anume radierea dinspre podişul transilvan spre periferia ţării carpatice, ci şi pe cel dinspre marele fluviu, care a reprezentat una dintre “axele de polarizare  a neamului romвnesc”, către Carpaţi şi podişul transilvan, “a doua axă de polarizare cu intermitenţe de împrăştiere centrifugă a aceluiaşi neam” (“Blocul carpatic romвnesc”, pag. 8).
Dar Carpaţii nu au doar această calitate, aceea de a alcătui “coloana vertebrală a poporului românesc”, ci, potrivit Vintilă Mihăilescu, munţii îndeplinesc două funcţii cu valoare geopolitică incontestabilă:
1.      “o funcţiune în epocile de criză europeană”, de apărare în caz de ofensivă şi de pivot de manevră în caz de ofensivă;
2.      “o funcţiune pozitivă în epocile de linişte”, de armonizare a intereselor sau tendinţelor divergente care se întâlnesc în această zonă.
La fel ca în cazul tuturor celorlalte unităţi de relief importante ale României, acestea îşi relevă relevanţa, atât pentru noi, cât şi pentru Europa. Prin urmare, ”linişte, în această parte a continentului european, a fost numai în scurtele epoci când, între imperiile din est, din vest şi din sud, s-a intercalat un stat carpatic, sprijinit pe cetatea Transilvaniei şi comandând până dincolo de Nistru, până în Dunăre şi în defileul ei carpatic, până la ţărmul Mării Negre, până în mlaştinile Tisei, cel puţin” (V. Mihăilescu, citat în I. Bădescu, “Sociologia şi geopolitica frontierei”, pag. 124-125).
I. Conea distinge încă un rol pe care l-au jucat Carpaţii, acela de casă de educaţie a neamului românesc: “Cei care au umblat prin Munţii Apuseni ştiu ce este acela un izbuc: este un izvor care, ca un melc, aci apare şi curge, aci se trage îndărăt, în culcuşul lui întortocheat de sub munte şi nu mai curge deloc o jumătate pentru ca, iarăşi, o altă jumătate să se tragă în munte şi să dispară, aşa mereu…E imaginea, ni se pare, a neamului românesc în vreme, privită şi raportată la imaginea pământului românesc.: când se făcea vreme bună în poale, spre Tisa, spre Nistru, spre Dunăre, atunci, încet, ca o apă domoală, neamul românesc ieşea la soare şi se risipea în larguri până la centura de ape lăsată de Dumnezeu, iar când viscolul barbar îşi începea suflarea din nou pe şesul cel din margini, din nou neamul se trăgea la munte, la adăpost, întocmai ca izvorul din Ţara Moţilor. Şi aşa mereu, până în zarea zilelor noastre de izbăvire” (citat în I. Bădescu, “Sociologia şi geopolitica frontierei”, pag. 85).
Dunărea
Dunărea străbate România pe o suprafaţă de 1075 kilometri. Ea reprezintă al doilea element natural care marchează configuraţia naturală a României. De aceea, ţara noastră mai este definită drept o ţară carpato-danubiană.
Dunărea este importantă pentru România, întrucât pe teritoriul ţării noastre ea se varsă în Marea Neagră. De aceea, Gurile Dunării reprezintă un foarte important strategic pentru controlul Mării Negre, al doilea după Bosfor şi Dardanele. Este semnificativ din acest punct de vedere că în istorie, lupta de căpetenie dintre puterile care s-au întîlnit pe acest teritoriu s-a dat pentru stăpânirea Gurilor Dunării. În secolul trecut s-a creat Comisia europeană pentru Gurile Dunării cu scopul de a media conflictul dintre puterile vremii, în special cel dintre Rusia şi Germania. Importanţa Dunării pentru întreaga Europă este relevată şi de faptul că din această comisie făceau parte şi ţări non-dunărene, de pildă Marea Britanie.
La începutul secolului trecut, R. Kjellen recunoştea şi el implicit, în lucrarea “Das Problem der drei Flusse”  (“Problema celor trei fluvii”, 1917), importanţa geopolitică a Dunării: ”comandamentele geografice ale teritoriului cuprins între cele mari trei fluvii, Dunărea, Rinul şi Vistula, impun o soluţie geopolitică: strângerea într-un bloc federativ, sub egidă germană, a întregii Europe Centrale cuprinse între cele trei fluvii” (citat оn I. Conea, “O poziţie geopolitică”). Câţiva ani mai târziu, Walter Pahl propunea acelaşi lucru atunci când afirma că nici prin “cele mai rafinate sisteme de pacte nu poate fi abătută Dunărea de la firescul ei curs (şi de la fireasca ei misiune) nordvest-sudvest. Cu alte cuvinte, legile geopolitice ale spaţiului îndrumă statele dunărene spre o strânsă colaborare cu Reich-ul german” (citat оn I. Conea, “O poziţie geopolitică”).
Оn articolul din 1941, “Hotarul românesc dunărean”, geograful român Al. Rădulescu găseşte că Dunărea îndeplineşte un rol оntreit:
1.       Оn primul rвnd, rolul de arteră de navigaţie, cunoscută încă din Antichitate şi reluată cu intensitate la începutul epocii moderne.
2.       Rolul de hotar:  Dunărea desparte aici Europa Balcanică de Europa centro-orientală căreia îi aparţine şi România. Toate sunt în contrast între cele două mari diviziuni: relieful mai mult muntos, predominarea terţiarului, procentul redus al loess-ului, climatul premediteranean, ca şi flora şi fauna sunt caracterele principale ale Peninsulei Balcanice, în timp ce în Europa centrală avem forme de relief variate, cu un procent mare de şes, predominarea quaternarului, bogate pături de loess, climat continental de tip danubian şi polonez” (I. Bădescu, “Sociologia şi geopolitica frontierei”, p. 100-101) .
3.       Dunărea a avut rol de “polarizare politică a statului românesc” (vezi şi Vintilă Mihăilescu). Libera navigaţie la gurile Dunării poate fi asigurată de o Românie puternică, singura interesată ca navigaţia pe Dunăre să fie liberă. Este semnificativ în acest sens că, de câte ori Rusia sau Turcia au avut preeminenţă la gurile Dunării, navigaţia comercială pe Dunăre a fost mult diminuată. Mihai David, înţelege că lupta de căpetenie se dă pentru stăpânirea gurilor Dunării, considerând că România a rămas întreagă nu numai datorită rezistenţei ei interne, care nu poate fi în nici un fel neglijată, ci şi datorită echilibrului care exista între puterile care au râvnit în diferite perioade la diferite regiuni ale trupului României: „Cвnd am pierdut o regiune, aceasta exprima un anume dezechilibru temporar în cadrul acestui echilibru de ansamblu, De pildă, când Oltenia şi nordul Bucovinei au căzut sub stăpânirea Austriei-la sfârşitul secolului al XVIII-lea-era momentul când Austria devenise puternică. Apoi, când am pierdut teritoriul dintre Prut şi Nistru (1812), era perioada când Turcia slăbise, iar Rusia se afla în ascensiune”.
Concluziile studiului lui N.Al Rădulescu sunt, pe de o parte, că navigaţia pe Dunăre s-a putut face în libertate numai când ruşii au fost îndepărtaţi de la Gurile Dunării, pe de altă partă, aceea că de Dunăre se leagă însăşi existenţa statului românesc, “a cărui misiune de santinelă europeană a dovedit de-a lungul istoriei că o poate îndeplini. Din aceste raţiuni geopolitice, Europa ar nevoie în această poziţie de un stat românesc puternic, întreg, având un ţărm la Marea Neagră suficient de întins încât să devină apt pentru paza gurilor Dunării” (citat în I. Bădescu, “Sociologia şi geopolitica frontierei”, pag. 103).
Această a doua concluzie este şi cea la care ajunge Simion Mehedinţi cu privire  rolul deosebit pe care Dunărea l-a jucat în istoria românilor: acela de a fi determinat, în cea mai mare parte, întregirea teritorială a statului român în seolul al 19-lea şi la începutul secolului al 20-lea. Astfel, în încercarea de a oferi un răspuns la întrebarea “când începe Unirea?”, autorul stabileşte următoarele etape în realizarea acestui obiectiv:
a)      în 1829, prin Tratatul de la Adrianopole, raialalele stăpânite de turci pe malul stâng al Dunării au fost realipite la Muntenia, generozitatea marilor puteri de atunci fiind motivată, în primul rând, de dorinţa Marii Britanii ca navigaţia pe Dunăre să fie liberă.
b)      În 1865 Basarabia este restituită, deoarece Anglia şi Franţa deveneau din ce în ce mai preocupate de “chestia Orientului” şi de înaintarea ruşilor către Bosfor.
c)      Unirea Moldovei şi a Munteniei a fost considerată necesară dooarece, pentru stăpânirea Dunării, era nevoie de o ţară mai mare sub un domn legat prin recunoştinţă de Franţa.
Problema Dunării şi a importanţei strategice a ei şi a gurilor sale nu poate fi separată de cea a strâmtorilor Bosfor şi Dardanele. Cunoscutul diplomat român al perioadei interbelice, C. Diamandy, avertiza că “dacă geograficeşte Dunărea sfârşeşte la gurile ei, economiceşte ea se varsă în Marea Mediterană: în Deltă îşi varsă apele, în Mediterana îşi duce navele. Fără ieşire liberă la răspântia Mediteranei, Dunărea nu-şi poate îndeplini rolul în comerţul mondial” (citat оn I. Seftiuc, “Romвnia şi problema strâmtorilor”, pag. 15). Părere împărtăşită şi de Nicolae Titulescu, care, într-un discurs ţinut în cadrul unei conferinţe dedicate exclusiv acestei probleme a strâmtorilor, declara că “strâmtorile sunt însăşi inima Turciei, dar ele sunt în acelaşi timp şi plămânii României” (idem).
Există câteva elemente care amplifică, în zilele noastre, importanţa Dunării, transformând-o într-o axă comercială majoră a Europei. Este vorba despre crearea canalului Rin-Main-Dunăre, care leagă Marea Nordului cu Marea Neagră, portul Rotterdam cu portul Constanţa. Ţările din Europa centrală pot avea acces direct la Marea Neagră şi de aici la Canalul Suez. Apare o nouă rută comercială: Canalul Suez-Europa Centrală via Constanţa, care, faţă de cea veche (cea care traversează întreaga Mare Mediterană şi ocoleşte Penisula Iberică) prezintă următorul avantaj: scurtează drumul cu opt zile de marş, inclusiv costurile aferente. Alt avantaj: porturile Mării Negre şi cele ale Mării Mediterane Orientale au cea mai favorabilă poziţie faţă de Canalul Suez pentru rutele Oceanului Indian şi ale Extremului Orient (I. Seftiuc, “România şi problema strâmtorilor”).
Marea Neagră.
Al treilea element geografic important pentru România este reprezentat de Marea Neagră, din motive care ţin, în primul rând, de unele trăsături ale acesteia. O. Serebrian notează că, datorită “enclavării” şi a depărtării faţă de Ocean, Marea Neagră are un “hinterland” imens şi important. A doua trăsătură importantă este aceea că se află situată la confluenţa, pe de o parte, a două religii, creştinismul şi islamismul şi, pe de altă parte, a două familii de popoare, slave şi turcice. Ca urmare a acestor două trăsături, o mare putere contemporană, Rusia, şi două puteri regionale, Ucraina şi Turcia, îşi construiesc concepţiile strategice, politice şi economice ţinând cont de această mare şi de spaţiul adiacent ei (“Va exploda estul? Geopolitica spaţiului pontic”, pag. 10).
În acest context, importanţa Mării Negre pentru România devine evidentă, mai ales dacă ţinem cont de cuvintele lui S. Mehedinţi că “ţărmul mării reprezintă cea mai favorabilă faţadă pentru orice stat”(“Legăturile noastre cu Dunărea şi Marea”, pag. 26). Geograful român subliniază că viaţa poporului nostru a avut şi are două coordonate: deoparte Muntele şi Codrul, de altă parte Dunărea şi Marea (“Legăturile noastre cu Dunărea şi Marea”, pag. 7). Dat fiind rolul acestor repere fixe şi cruciale pentru existenţa colectivă a românilor, continuă Mehedinţi, orice om politic trebuie să preia tripla оngrijorare, a munţilor, a Dunării şi a Mării Negre, iar acela care pierde una dintre cele trei laturi ale îngrijorării îşi expune ţara la primejdii.
La fel cum identificase o legătură directă între procesul de formare a statului românesc şi existenţa Dunării, Mehedinţi surprinde legătura de substanţă dintre Mare şi “neamul din Carpaţi”: “epocile de lumină ale neamului din Carpaţi şi regiunea înconjurătoare au fost acelea când marea de la răsărit s-a nimerit să fie liberă şi împărtăşită din toate roadele civilizaţiei mediteraneene” (“Legăturile noastre cu Dunărea şi Marea”, pag. 18).
Mai mult, un alt autor român, Gheorghe I. Brătianu, avansează ipoteza că una dintre cele mai mari provincii istorice româneşti, Moldova, a apărut din nevoia de a organiza “drumul către mare”: “drumul către mare a cerut aici o ordine de stat şi aceasta a înfăptuit-o poporul român” (“Chestiunea Mării Negre. Curs 1941-1942”, pag. 28). După ce demonstrează că România are interese maritime, autorul român precizează că ea trebuie să cerceteze toate consecinţele care decurg din această poziţie şi să includă obligatoriu în calculele sale geostrategice două poziţii-cheie:
1.Intrarea Bosforului şi, în general sistemul strâmtorilor care duce navigaţia dincolo de Marea Neagră şi ...
2. ...Crimeea, care „prin raporturile naturale, prin cetăţile ei din timpurile cele mai vechi, prin bastionul maritim înaintat pe care-l reprezintă Marea Neagră este evident o poziţie stăpânitoare peste tot complexul maritim de iaci. Deci, cine are Crimeea, poate stăpâni Marea Neagră.  Este evident că această problemă se leagă de interesele statului român, pentru că, „în definitiv, ce sunt strâmtorile decât altceva decât prelungirea gurilor Dunării”?(“Chestiunea Mării Negre. Curs 1941-1942”, pag. 30-31).
Lungimea vecinătăţii noastre cu marea a variat de-a lungul timpului. În general, putem spune că această vecinătate a fost într-o relaţie directă cu statutul Moldovei dintre Prut şi Nistru. Până în 1912, ţărilor româneşti, Moldova şi Muntenia le-a aparţinut şi partea de nord a Mării Negre care cuprinde Cetăţile Chilia şi Cetatea Albă (două puncte strategice extrem de importante). În 1912, acest teritoriu a fost ocupat de către Rusia în înţelegere cu Turcia şi, evident, şi porţiunea de litoral corespunzătoare din sudul acestei provincii. După 1918, Basarabia a  revenit la ţara-mamă, România. În 1940 a fost iarăşi ocupată de Uniunea Sovietică. După război, Stalin i-a dat denumirea de Moldova Sovietică, dar a luat sudul provinciei, cea care se învecina cu marea şi a dat-o Ucrainei. Astfel că porţiunea de sud a Republicii Moldova (a teritoriului dintre Prut şi Nistru) aparţine şi astăzi- fără vreun drept istoric- Ucrainei.
Locurile şi reperele geografice nu au aceeaşi valoare geopolitică în toate perioadele de timp. Valoarea geopolitică va creşte în funcţie de evoluţiile din zonă, de intensitatea comerţului şi a vieţii economice. Valoarea geopolitică a Mării Negre creşte în zilele noastre din mai multe motive. Datorită plasării geografice, ea a fost considerată o perioadă o mare  închisă, care nu are importanţă strategică în războiul modern. S-a sustras acestui statut, în primul rând prin creşterea importanţei comerciale a Dunării, şi, în al doilea rând, prin descoperirea zăcămintelor petroliere din Marea Caspică. Acestea vor trebui transportate spre Europa şi spre întreaga lume, iar una dintre rutele principale este Marea Neagră. Dacă ne uităm la principelale rute de transport ale acestor bogăţii, ne apare limpede că portul rusesc Novorosiisk creşte foarte mult în importanţă. De aici, rutele de transport pot să urmeze direcţii diferite: direct cu tancurile spre Bosfor şi Dardanele sau cu tancurile de petrol până în Constanţa.
Traficul Asia Centrală - Occident poate să urmeze mai multe rute, fiecare dintre ele prezentând o serie de avantaje şi de dezavantaje. Trei dintre acestea sunt identificate şi prezentate de O. Serebrian, în cartea menţionată anterior, dedicată în întregime spaţiului pontic şi schimbărilor produse în acest areal geografic de dezmebrarea URSS şi de descoperirea zăcămintelor de la Marea Caspică.
1)       În primul rând, pentru ca aceste rezerve să poată fi transportate, este absolut necesară mărirea capacităţii porturilor Taganrag, Novosiisk, Tuapse.
2)       O a doua soluţie, dacă nu se realizează acest lucru, ar putea fi aceea de a crea o reţea de oleoducte şi gazoducte care să evite Rusia, dar care să treacă, în drumul către porturile tuceşti,  prin Iran. Traseul iranian este aparent neconvenabil din cauza disensiunilor turco-iraniene.
3)       Prin urmare, o soluţie, de interes pentru ţara noastră, ar fi asanarea circuitului Marea Caspică - Marea Azov, via canalul Volga-Don. Canalul prezintă o deosebită valoare geopolitică şi geoeconomică, care constă în conectarea spaţiului central-asiatic la Oceanul Mondial, via Marea Neagră. Alt avantaj al acestei ultime rute ar fi acela că evită dependenţa de reţelele de conducte care traversează Caucazul, spaţiu de seisme politice permanente.  Şi această rută prezintă unele dezavantaje, deoarece canalul Volga –Don este nefuncţional în perioada îngheţurilor, iar marile tancuri petroliere nu pot accede prin el spre Marea Caspică în pofida celor mai radicale modernizări.