Claudia Dobrescu
Facultatea de psihologie, anul I, grupa I

	Conform Dicţionarului explicativ al limbii române, munca este o activitate conştientă, specifică omului, îndreptată spre un anumit scop, în procesul căreia omul efectuează, reglementează şi controlează prin acţiunea sa schimbul de materii între el şi natură, pentru satisfacerea trebuinţelor sale. 
	Antoine de Saint Exupéry, numeşte această activitate: “Calitate a omului, care nu are nici un nume. Această calitate poate fi însoţită de veselia cea mai zâmbitoare. Este acea calitate a tâmplarului care se aşează de la egal la egal în faţa bucăţii sale de lemn, o pipăie, o măsoară, şi, departe de a o trata cu uşurinţă, îşi adună pentru ea toată priceperea”.
	Munca, factor de producţie activ şi determinant în activitatea economică, impune o analiză amplă la nivel macroeconomic şi microeconomic. 
	Munca ocupă, în universul sociologilor, un loc preponderent. Ea mobilizează iscusinţele, permite omului să depăşească constrângerile mediului şi contribuie astfel la crearea bogăţiilor. Veniturile care îi sunt asociate constituie o componentă esenţială a cererii reprezentate de gospodării şi permit accesul la consum. Indiferent că este vorba de atribuirea posturilor, de ierarhia calificărilor, sau de organizarea relaţiilor profesionale, gestiunea resurselor umane regrupează aceste diferenţe caracteristice şi pune în joc mai multe problematici. Unele trimit la dezbateri teoretice, altele se referă la contribuţii mai factuale; de exemplu, cum se explică  progresia şomajului de lungă durată: trebuie să incriminăm rigiditatea aparatului productiv, să ne pronunţăm în favoarea unei redefiniri a procedurilor de indemnizare sau să evocăm recompunerea relaţiilor sociale; trebuie să raţionăm în termeni de integrare şi de polivalenţă sau să punem accent pe delocalizarea activităţilor şi reducerea posibilităţilor de angajare. O altă temă de actualitate: precarizarea locurilor de muncă, inegalităţile dintre categoriile mâinii de lucru ce riscă să se accentueze.
Pentru a caracteriza nivelul forţei de muncă trebuie utilizaţi următorii indicatori: populaţia activă şi populaţia ocupată sau neocupată.
	Populaţia activă este totalitatea persoanelor cu o vârstă mai mare decât o anumită limită stabilită legal şi o sursă proprie de venit. Populaţia activă se împarte în două categorii: obişnuit activă şi curent activă. Prima categorie, populaţia obişnuit activă, este constituită în funcţie de modul în care se participă la creearea de bunuri şi servicii în decursul unui an şi cuprinde toate persoanele care au depăşit o anumită vârstă – în cazul României, şi al mai multor ţări: de 15 ani – şi al căror principal statut în ceea ce priveşte activitatea în cursul unei lungi perioade (un an calendaristic) a fost “ocupat” sau “neocupat”.
	A doua categorie, populaţia curent acitvă, a fost constituită în funcţie de participarea la producţia de bunuri şi servicii în decursul unei săptămâni şi cuprinde toate persoanele ce îndeplinesc cerinţele pentru a fi incluse în categoria “ocupat” – “neocupat”. Persoanele cu statutul “ocupat” au o vârstă mai mare de o anumită limită şi în timpul unei perioade de o săptămână sau o zi sunt cuprinse într-una din categoriile:
–	Angajat – plătit (prezent la muncă sau cu servicu, dar absent de la muncă)
–	Angajat în propria unitate (prezent la muncă sau cu activitate, dar absent de la muncă).
Persoanele cu statutul “neocupat” au depăşit o anumită vârstă, iar în timpul perioadei de referinţă sunt fără muncă, disponibil pentru muncă sau în căutarea unui loc de muncă. Neocuparea este numărul de persoane care caută loc de muncă, iar neocupaţii sunt persoanele fără loc de muncă, numiţi şomeri.
	Şomajul este un fenomen contemporan, complex, cuprinzător, care include în sfera sa aspecte economice, sociale, politice, psihologice şi morale.
	Dicţionarul explicativ îl defineşte ca un fenomen economic caracteristic societăţii capitaliste, care constă în aceea că o parte din salariaţi rămân fără lucru, ca urmare a decalajului dintre cererea şi oferta de forţă de muncă. Este o stare negativă a economiei care constă în nefolosirea unei părţi din forţa de muncă salariată.
	Şomajul este caracterizat de pierderea de venit, pierderea încrederii de sine, erodarea raporturilor cu comunitatea şi apariţia sentimentelor de alienare şi excludere din viaţa normală, ceea ce provoacă tensiuni şi ameninţarea stabilităţii sociale.
	Şomajul se manifestă inegal pe ţări, zone, perioade, sexe, vârstă, calificare profesională. Afectează de cele mai multe ori tinerii şi femeile, iar prelungirea în timp măreşte riscul degradării competenţei profesionale şi dificultatea de reintegrare. Şomerul de lungă durată se descalifică, uneori iremediabil. Uitarea gesturilor profesionale, pierderea ritmurilor de muncă îl fac pe şomer mai puţin competitiv şi antrenează o neîncredere sporită în rândul potenţialilor patroni.
	Conform BIM (Biroul Internaţional al Muncii), sunt consideraţi şomeri persoanele care cumulează următoarele condiţii:
•	Au depăşit vârsta de 15 ani;
•	Sunt apte de muncă;
•	Nu au loc de muncă  (a încetat contractul sau a fost temporar întrerupt şi sunt în căutare de muncă remunerată);
•	Sunt fără ocupaţie, apte de muncă, nu au mai lucrat sau ultimul loc de muncă nu a fost remunerat;
•	Sunt disponibile imediat pentru o muncă salariată.
Există o serie de teorii sociologice cu referire la factorii cauzatori ai şomajului:
I.	Teoria clasică susţine ideea că şomajul există numai pentru persoanele care vor să se angajeze, dar cu un salariu superior celui stabilit pe piaţa muncii. Ca urmare, şomajul are cauză rigiditatea salariului real la scădere, nivelul prea ridicat al acestuia pretins de lucrători şi presiunile sindicale asupra modului de determinare a salariului care împiedică întreprinzătorii să ridice cererea de forţă de muncă la nivelul care ar absorbi întreaga ofertă existentă la un moment dat. Şomajul voluntar rezultă din faptul că o parte din şomeri acceptă voluntar să rămână în această situaţie pentru o perioadă mai scurtă sau mai lungă de timp. Ea s-ar datora dorinţei lor de a avea mai multă informaţie despre locurile de muncă ce se oferă. Considerând insuficiente informaţiile furnizate pe piaţa muncii, ei preferă să examineze singuri ansamblul de oportunităţi în baza unor calcule de tip cost / avantaj (costul = lipsa ocupării, iar avantajul = un loc de muncă mai bun).
II.	Teoria lui John Maynard Keynes susţine ideea că şomajul involuntar există dacă, în cazul unei creşteri uşoare, în raport cu salariul nominal, a preţurilor la bunurile pe care le consumă muncitorii, cât şi cererea totală de mână de lucru dispusă să muncească la salariul nominal curent, cât şi cererea totală de mână de lucru la acel salariu, ar fi mai mari decât volumul existent al ocupării. Cauza şomajului involuntar este insuficienţa cererii de consum. Cum cererea de forţă de muncă e derivată din cererea pentru bunurile la producerea cărora este folosită, explicaţia şomajului involuntar nu se găseşte pe piaţa muncii, ci pe piaţa bunurilor şi serviciilor. O reducere a investiţiilor din diverse motive (rata dobânzii ridicată, rata profitului inacceptabilă pentru întreprinzător, conjunctură nefavorabilă) va reduce într-o etapă următoare producţia, întreprinzătorii nu mai sunt interesaţi să ceară angajări, iar preţul de vânzare coboară. Diferenţa între volumul ocupării anterioare şi cel existent în noile condiţii este şomaj involuntar, pentru că aceşti lucrători ar accepta lucrul la salariul curent al pieţei, dar cererea este insuficientă datorită scăderii investiţiilor, care numai încurajează investitorii să angajeze salariaţi.
III.	Concepţia neoclasică susţine că şomajul ar rezulta din înseşi procesele creşterii, ceea ce îi oferă caracterul de fenomen “natural”. Şomajul ar rezulta din mobilitatea forţei de muncă şi condiţiile de informare a pieţei muncii. Statisticile arată o diminuare a perioadei medii de ocupare şi, respectiv, o mărire a duratei medii de şomaj datorate prelungirii perioadei dintre două angajări.

Cărţile de specialitate alcătuiesc o clasificare a formelor de şomaj, luând în considerare mai multe criterii:
1)	După modul de manifestare:
•	Şomaj voluntar (lucrătorii nu sunt dispuşi să se angajeze cu salariul real existent)
•	Şomaj involuntar (datorat insuficienţei cererii)
2)	După sex, vârstă şi pregătirea persoanelor afectate:
•	Şomaj feminin
•	Şomaj juvenil
•	Şomaj intelectual, etc.
3)	În analize care cuplează criteriile cauză, sferă de cuprindere şi durată, se disting:
•	Şomaj conjunctural (ciclic) – care apare în urma reducerilor de activitate ce au loc în fazele de recesiune, depresiune sau criză ori datorită unor perturbaţii din viaţa economică.
•	Şomaj tehnologic – reprezentat de reducerea locurilor de muncă datorită modificărilor în aparatul tehnic de producţie. Resorbirea lui presupune recalificarea forţei de muncă sau chiar reconversia ei, fiind necesară o perioadă mai lungă de timp pentru reîncadrarea lucrătorilor.
•	Şomajul structural – generat de modificări în structura activităţii şi a mobilităţii profesionale; poate rezulta şi dintr-o inadecvare a ofertei de muncă, la nevoile diverselor domenii de activitate.
•	Şomaj sezonier – întâlnit cu regularitate în ramurile şi sectoarele de activitate cu caracter sezonier (agricultură, turism)
•	Şomaj total – cuprinde întregul timp de lucru al unui salariat
•	Şomaj parţial – reducerea temporară sau de durată a timpului de lucru (săptămână incompletă sau zi incompletă), destul de des întâlnit
•	Şomaj de ofertă – atunci când întreprinzătorii refuză să mai producă şi să mai angajeze lucrători în condiţiile existente de rentabilitate a capitalului, pe care le consideră inacceptabile.
•	Şomaj de excludere, reprezentativ pentru lucrătorii mai vârstnici;
•	Şomaj de inserţie, propriu celor sub 25 de ani;
•	Şomaj de reconversiune, legat de restructurările industriale.
Aceste ultime 3 forme nu evoluează în acelaşi ritm. Din 1985 şomajul de excludere este în scădere. Dimpotrivă, şomajul de reconversiune, caracterizat de creşterea numărului concedierilor din motive economice, precum şi şomajul de inserţie, corelat cu creşterea procentului activităţii feminine la vârste intermediare, se menţin la nivel ridicat. Diferenţele sunt mari chiar de la o ţară la alta. Numărul şomerilor de lungă durată este foarte mare în Spania, Olanda şi Belgia. Alte regiuni sunt relativ ocolite de acest fenomen (America de Nord, Scandinavia). Aceste diferenţe depind de diverşi factori. Este vorba, de la caz la caz, de repartizarea populaţiei active, de structurile industriale sau de nivelul de calificare. Trebuie menţionate şi variabilele instituţionale (influenţa legislaţiei, organizarea protecţiei sociale şi dinamica relaţiilor contractuale).

Unemployment rates (%) in June and July 2000 in ascending order
	June	July		June	July	
EU 15	8.3	8.4	Denmark		4.8	
Euro-zone	9.1	9.1	Sweden	5.6	6.0	
			Germany	8.4	8.4	
Luxembourg		2.2	Belgium	8.4	8.4	
Netherlands		2.6	Finland	9.4	9.6	
Austria	3.2	3.3	France	9.6	9.6	
Portugal	4.3	4.4	Spain	14.2	14.1	
Ireland	4.5	4.5				
Colectia: Key Indicators 
Teme: Population & Social Conditions 
Indicatorii statistici sunt calculati numai pentru Zona-Euro si EU15.

4)	După criteriul duratei:
•	Şomaj de scurtă durată – sub un an ca întindere
•	Şomaj de lungă durată – mai mult de un an. Este în progresie constantă. Fie că este vorba de efective, de partea relativă sau de vechimea medie, indicatorii reţinuţi confirmă această tendinţă. 
Pentru a analiza corespunzător şomajul, trebuie cercetate ratele şomajului, ele având cea mai largă utilizare. Rata şomajului se calculează după relaţia: RS = [ S / (PO + S) ] x 100, unde S = numărul de şomeri, iar PO = populaţia ocupată. Rata şomajului arată ponderea şomerilor în numărul total al forţei de muncă (FM), de aceea FM = PO + S (suma dintre populaţia ocupată şi şomeri).
Ratele şomajului au fluctuat în ţările occidentale în ultimii ani, iar între diverse societăţi au existat variaţii substanţiale. În afara orbitei occidentale, şomajul a fost considerabil mai redus în Japonia decât în alte părţi. O combinaţie de factori explică nivelurile relativ ridicate din multe state occidentale pe parcursul ultimilor 20 de ani.
•	Un element important îl constituie creşterea competiţiei internaţionale în industrii pe care se baza prosperitatea occidentală. În 1974, 60 % din producţia mondială de oţel era realizată în Statele Unite ale Americii. Astăzi, cifra este de doar 15 %, în timp ce producţia s-a triplat în Japonia şi în ţările din Lumea a Treia (în special Singapore, Taiwan şi Hong Kong – care practică preţuri inferioare celor japoneze).
•	Cu mai multe ocazii, începând cu “criza petrolului” din 1973 (perioadă în care principalele ţări producătoare de petrol s-au întrunit şi au căzut de acord să urce preţul petrolului), economia mondială a avut parte, fie de o recesiune severă, fie de o încetinire a producţiei.
•	Folosirea din ce în ce mai amplă a microelectronicii în industrie a redus nevoia de forţă de muncă.
•	Mai multe femei decât înainte caută slujbe plătite, rezultatul fiind că mai mulţi oameni caută numărul limitat de slujbe disponibile.
	Anumite ţări par a fi mai bine plasate decât altele în combaterea şomajului la scară mare. Ratele şomajului au fost reduse cu mult succes în Statele Unite decât în Marea Britanie sau în alte naţiuni europene. Explicaţia constă probabil în faptul că puterea economică a ţării îi oferă mai multă putere pe pieţele mondiale decât economiile mai mici şi mai fragile. În mod alternativ, este posibil ca sectorul de servicii mai cuprinzător din SUA, să ofere o sursă mai mare de noi slujbe decât disponibilul din ţări în care o parte mai mare a populaţiei a fost folosită în mod tradiţional în industriile de prelucrare.

	

	

	

	

	

	Year	
	Total (%)	
	Male (%)	
	Female (%)	
	White (%)	
	Black And Other (%)	

U.S. Unemployment Levels

	1950	
	5.3	
	5.1	
	5.7	
	4.9	
	9.0	

	1955	
	4.4	
	4.2	
	4.9	
	3.9	
	8.7	

	1960	
	5.5	
	5.4	
	5.9	
	5.0	
	10.2	

	1965	
	4.5	
	4.5	
	5.0	
	4.1	
	8.1	

	1970	
	4.9	
	4.4	
	5.9	
	4.5	
	8.2	

	1975	
	8.5	
	7.9	
	9.3	
	7.8	
	13.8	

	1980	
	7.1	
	6.9	
	7.4	
	6.3	
	13.2	

	1985	
	7.2	
	7.0	
	7.4	
	6.2	
	13.7	

	1990	
	5.6	
	5.7	
	5.5	
	4.8	
	10.1	

	1995	
	5.6	
	5.6	
	5.6	
	4.9	
	9.6	

	1999	
	4.2	
	4.1	
	4.3	
	3.7	
	7.0	

	Source: Economic Report of the President, 2000	

	

	

	

	

	

	

Numărul şomerilor şi rata şomajului în România, în perioada 1991 – 1997
Anul 	Nr. Şomeri (pers.)	Rata şomajului (%)	
1991	337.440	3,0	
1992	929.019	8,2	
1993	1.164.705	10,4	
1994	1.223.925	10,9	
1995	998.432	9,5	
1996	657.564	7,0	
1997	881.400	9,6	
SURSA: Statistica Socială, 1997, C.N.S., pag. 72

Societatea a elaborat o serie de metode de combatere a şomajului, ce încearcă garantarea resurselor cu politici de calificare, măsuri de inserţie a şomerilor în câmpul forţelor de muncă şi diferite tipuri de ajutoare.
	Beneficiarii de ajutor de somaj sau ajutor de integrare profesională reprezintă persoanele apte de muncă, ce nu pot fi încadrate din lipsă de locuri disponibile corespunzătoare pregătirii lor.
Sunt îndreptăţite să primească ajutor de somaj:
a) persoanele al caror contract de muncă a fost desfăcut din initiaţiva unităţii sau cărora dupa caz le-a încetat calitatea de membru in cooperaţia meşteşugărească din motive neimputabile lor;
b) persoanele al căror contract de muncă a fost desfăcut din iniţiativa unităţii, dacă s-a stabilit prin dispoziţia sau hotărârea organului competent nelegalitatea măsurii luate de unitate ori lipsa vinovăţiei persoanei în cauză, iar reintegrarea în munca nu mai este obiectiv posibilă la unitatea în care a fost încadrată anterior sau la unitatea care a preluat patrimoniul acesteia;
c) persoanele al căror contract de muncă a fost desfăcut din iniţiativa lor, pentru motive care, potrivit legii, la reîncadrare nu întrerup vechimea în muncă;
d) persoanele care au fost încadrate cu contract de muncă pe durata determinată;
e) absolvenţii de învăţământ care, în termen de un an de la absolvire, s-au angajat şi nu au beneficiat integral de ajutor de integrare profesională vor primi ajutor de şomaj indiferent de vechimea în muncă;
f) persoanele fizice autorizate să presteze o activitate individuală şi membrii asociaţiilor familiare, dacă au contribuit la constituirea fondului pentru plata ajutorului de şomaj pe o perioadă de 12 luni în ultimii 2 ani anteriori înregistrarii cererii, în situaţia în care şi-au încheiat activitatea renunţând la autorizaţia de funcţionare.

Sunt îndreptăţiţi să primească ajutor de integrare profesională:
a) absolvenţii instituţiilor de învăţământ în vârstă de minimum 18 ani, care nu au surse de venit proprii la nivelul a cel puţin jumătate din salariul de bază minim brut pe ţară şi care, într-o perioadă de 60 de zile de la absolvire, nu au reuşit să se încadreze în muncă potrivit pregătirii profesionale;
b) absolvenţii instituţiilor de învăţământ în vârstă de cel puţin 16 ani, în cazurile justificate de lipsa susţinătorilor legali sau de imposibilitatea dovedită a acestora de a presta obligaţia legală de întreţinere datorată minorilor;
c) tinerii care înainte de efectuarea stagiului militar nu au fost încadraţi cu contract de muncă şi care într-o perioadă de 30 de zile de la data lăsării la vatră nu s-au putut angaja;
d) absolvenţii şcolilor speciale pentru handicapaţi, care nu au loc de muncă.

Categorii de persoane ce nu pot beneficia de ajutor de somaj sau ajutor de integrare:
a) persoanele care deţin terenuri  agricole având o anumită suprafaţă;
b) persoanele care au surse de venituri proprii sau care realizează venituri din prestarea unor activităţi autorizate în condiţiile prevăzute de lege şi care obţin pe aceste căi un venit de cel puţin jumătate din salariul de bază minim brut pe ţară, din care s-a dedus impozitul prevăzut de lege;
c) persoanele cărora li s-a oferit un loc de muncă corespunzător pregătirii şi nivelului studiilor, situaţiei personale şi stării de sănătate, situat la o distanţă de cel mult 50 km de localitatea de domiciliu, sau cărora li s-a recomandat de către Agenţie să urmeze cursuri de calificare, recalificare, perfecţionare şi au refuzat nejustificat oferta sau recomandarea;
d) absolvenţii învăţământului liceal care urmează forme superioare de pregătire profesională, indiferent de forma acesteia şi de durata ei.

	Deşi o persoană este aflată în şomaj, aceasta are o serie de obligaţii pe care trebuie să le respecte şi îndeplinească:
- să se prezinte lunar sau de cate ori este solicitată la Agenţie cu carnetul de şomer pentru a fi vizat şi a fi informată asupra locurilor de muncă vacante;
- să participe la cursurile de calificare sau recalificare atunci când i se propune;
- să caute un loc de muncă pentru a fi încadrată, să încerce să devină întreprinzător particular sau să presteze o activitate autorizată în condiţiile legii;
-	să anunţe în termen de 3 zile Agenţia în cazul în care reuşeşte să se angajeze, s-a privatizat sau are alte surse de venituri proprii.

Situaţia şomajului la data de: 20.06.2001 (în România):
Total persoane în evidenţă: 42644 persoane, din care: 22883 se află în plată; 19766 neindemnizate, aflate în cautarea unui loc de muncă.

RATA ŞOMAJULUI ÎN JUDEŢUL NEAMŢ: 14,6%. Acest indicator reprezintă procentul numărului de şomeri din populaţia activă civilă (265.700 persoane)

Situaţia şomerilor pe zone:
Zona	Piatra Neamţ	Roman	Tg. Neamţ	Bicaz	Poiana Teiului	
Rata şomajului pe zone	
11,0%	
17,4%	
18,9%	
17,8%	
10,4%	

Situaţia şomerilor pe localităţi

Localitatea	Piatra Neamţ	Roman	Tg. Neamţ	Bicaz	Poiana Teiului	
Rata şomajului pe localităţi	

11,1%	

20,7%	

24,3%	

20,6%	

10,9%	

ANEXĂ

Statistica: actele false ale nivelului de trai
Eugen Ovidiu Chirovici

“Cum trăiesc românii, după opt ani de tranziţie? Datele statistice spun că foarte rău, mult mai rău decat în regimul planificat, de vreme ce salariul mediu real se situează doar la jumatatea celui înregistrat în 1989, iar consumul la o serie de produse de bază s-a diminuat considerabil. Numai că în România, dintr-o serie de cauze pe care le vom enumera mai jos, statisticile trebuie privite cu rezerva cuvenită. O demonstrează capturile săptămânale ale Gărzii Financiare, rezultatele controlului vamal şi anchetele poliţiei. Or, aceasta economie alimentează buzunarele a sute de mii de români - sunt bani care nu apar în nici o statistică.
Acesti bani ar trebui să se regăsească, măcar parţial, în consumul de bunuri, deci în vânzările cu amănuntul catre populaţie. Şi imediat ar trebui să se aprindă beculeţul roşu, semnalând necorelarea volumului desfacerilor de mărfuri cu nivelul venitului nominal net. Aşa trebuie, numai că aici ajungem la o altă importantă cauză a relativităţii statisticilor oficiale: cine şi cum face raportările. Circa 80% din comerţul cu amanuntul se derulează prin firme particulare, cele mai multe dintre acestea de dimensiuni mici şi mijlocii. Ele se aprovizionează fie din en – grourile  marilor oraşe, fie direct din bazarele turceşti, poloneze sau ungureşti. Partide mici de marfa, care nu sunt raportate fiscului, pentru a nu se plăti impozit. Ca atare, în statistici – alcatuite în baza raportărilor unui etalon socotit semnificativ – nu apar poate nici jumatate din mărfurile care s-au vândut de fapt. Pe de altă parte, peste 30% din populaţia României trăieşte în mediul rural, deci are venituri, mai mari sau mai mici, din agricultură. Aceste venituri, nefiind supuse impozitării, nu apar în statistici. Cu triplu efect: nu sunt socotite veniturile realizate de fermieri, nu este cuantificat autoconsumul în gospodăria ţărănească (consumul de produse proprii) şi nu se iau în considerare vânzările pe piaţa ţărănească, vânzări care ar trebui să se adauge, statistic, celor derulate prin magazine. Daca ar fi vorba de doar 3-4% din populaţie, deformările nu ar fi, poate, semnificative. Dar, repetăm, este vorba de o treime din populaţia totală a României. Este greu de crezut, de pildă, că românii consumă mai puţină carne decât în anul 1989, cand acest produs era cartelat la intern şi exportat masiv. Într-un studiu, am analizat evoluţia a doi indicatori în doua judeţe diferite: Braşov şi Vrancea. Ultimul este campion la rata şomajului, în vreme ce Braşovul abia atinge media naţională la acest capitol. Numai că în judeţul Braşov volumul vânzărilor cu amănuntul înregistra diminuări în perioada analizată, deşi şomajul era constant (explicaţia fiind scăderea salariului real prin inflaţie), în vreme ce în Vrancea, în condiâii de creţtere a ţomajului, vânzările se majorau. Evident, este vorba de o necorelaţie, care se explică prin faptul că Vrancea este un judeţ agricol, în vreme ce Braşovul are o agricultură prea puţin dezvoltată. Poate să pară straniu că în primele şase luni ale acestui an producţia industrială a scăzut cu 20%, în vreme ce rata şomajului a ramas constantă, iar salariul mediu nominal net a crescut. De unde se platesc lefuri majorate, în condiţiile în care întreprinderile produc (deci şi vând) mai puţine mărfuri? A crescut volumul creditelor contractate de întreprinderile de stat? Nu, la acest indicator chiar se semnalează reduceri, de 30% în termeni reali. Atunci? Au descoperit managerii vreun mijloc miraculos de a produce bani-cash? Nu. Explicaţia trebuie căutată în structura şomajului. Si vom vedea că, de fapt, şomajul a crescut, adică au continuat disponibilizările. Numai că, în acelaşi ritm, au expirat termenele de plată a indemnizaţiei respective pentru un număr de şomeri şi aceştia au dispărut din statistici – cel mai probabil au luat drumul economiei paralele. Statistica nu ne spune numărul celor fără un loc "oficial" de muncă, ci numărul celor care primesc indemnizaţie de şomaj. Este o mare diferenţă, mai ales în cazul României. Nu vrem să susţinem că românii trăiesc bine – se vede cu ochiul liber că nu este aşa, ba chiar este evident că nivelul de viaţă al multora este departe de ceea ce se numeşte un trai decent. Dorim doar să atragem atenţia asupra faptului că statisticile sunt o oglinda deformată, mai mult sau mai puţin, a realităţilor din România şi trebuie judecate ca atare, atunci când analizăm, obiectiv, starea de fapt din ţara noastră.”

BIBLIOGRAFIE:

1.	Gilles Ferréol – “Dicţionar de sociologie”, Colecţia Collegium, Ed. Polirom, Bucureşti, 1998, paginile 126-133, 210.
2.	Coralia Angelescu şi Ileana Stănescu – “Economie politică – elemente fundamentale”, Ed. Oscar Print, Bucureşti, 2000, paginile 258-270.
3.	Liviu Stelian Begu – “Statistică internaţională”, Ed. All Beck, Bucureşti, 1999, paginile 31-35.
4.	Dicţionarul explicativ al limbii române, Ed. Academiei Republicii Socialiste România, 1975, paginile 575, 928.
5.	Antoine de Saint Exupéry – “Gânduri”, Colecţia COGITO, Ed. Albatros, Bucureşti, 1985, pagina 195 (paragraf 817)
6.	Anthony Giddens – “Sociologie”, Ed. All, Bucureşti, 2000, paginile 357-362
7.	"U.S. Unemployment Levels."Microsoft® Encarta® Encyclopedia 2001. © 1993-2000 Microsoft Corporation. All rights reserved.