DESPRE HACKING SI CUM GANDESTE UN HACKER DEFAPT TOT CE SE POATE STI
1. Infractiunea informaticã
        Deschidem aici o serie de articole care vizeazã principalele aspecte ale delincventei prin intermediul calculatorului. Dupã cum se stie, fenomenul a cãpãtat astãzi o amploare deosebitã. În ultimii ani calculatorul a devenit deja principalul corp delict al infractiunilor moderne. 
        Vom avea ocazia, pe parcursul a mai multor seriale, atât cât ne permite spatiul pus la dispozitie, sã vorbim despre tehnologia informatiei din punct de vedere infractional si juridic, despre frauda informaticã si implicatiile ei, despre pirateria software, securitatea sistemelor de calcul de acasã sau de la birou, despre ce înseamnã comertul electronic, semnãtura digitalã si riscurile pe care le comportã acestea, despre criptãri si decriptãri, virusi si tehnicile de protectie împotriva lor, despre cine si ce poate ameninta un sistem informatic, despre metode elementare de protectie împotriva atacurilor persoanelor neautorizate, despre hackeri sau spãrgãtorii de coduri. Cu alte cuvinte, vom face cunostintã cu cele mai noi aspecte ale fenomenelor de delincventã pe calculator, cu stiri proaspete si sentinte penale, cu legea copyrightului, a protectiei dreptului de autor si cum se aplicã toate acestea, atât în tara noastrã cât si în strãinãtate, cu referire la programele informatice. Vom încerca sã pãtrundem, atât cât ne putem permite, în "etica" si "psihologia" spãrgãtorilor de coduri si vom aborda si alte probleme din acest domeniu atât de fascinant si controversat al informaticii moderne. 
        Din cauzã cã unii termeni pot pãrea "prea tehnici" pentru multi dintre cititori, ei vor fi explicati pe mãsurã ce se va considera necesar. Pentru început vom încerca sã explicãm ce semnificã si ce uprinde infractionalitatea informaticã. 
        În termeni juridici, infractiunea informaticã înseamnã folosirea calculatorului ca obiect prin intermediul cãruia se sãvârseste o infractiune, deci o faptã care prezintã un pericol social, sãvârsitã cu vinovãtie si prevãzutã de legea penalã. Simpla sustragere de componente de comunicatie sau de calculatoare electronice nu reprezintã o infractiune de naturã informaticã, ea fiind calificatã drept un furt obisnuit. 
        Infractiunile informatice sunt multiple si diverse. Un catalog al acestora poate fi incomplet deoarece, domeniul fiind în continuã efervescentã, se îmbogãteste permanent cu tipuri noi de infractiuni. Existã totusi o listã al principalelor tipuri de infractiuni. Aceasta include pe cele care sunt cunoscute astãzi si catalogate, precum: frauda informaticã, falsul informatic, prejudiciile aduse datelor si programelor de calculator, sabotajul informatic, accesul neautorizat, interceptarea neautorizatã, reproducerea neautorizatã de programe protejate, alterarea datelor sau a programelor de calculator, spionajul informatic, utilizarea neautorizatã a unui calculator sau a unui program de calculator. 
        Tara noastrã nu dispune nici la aceastã orã de o legislatie care sã combatã infractionalitatea sãvârsitã prin intermediul calculatorului. Majoritatea tãrilor dezvoltate din lume si-au rezolvat de multã vreme aceastã problemã, desi nu în toate cazurile la modul ideal. Existã si o recomandare a Consiliului Europei, R(89)9, atât pentru statele membre cât si pentru cele aspirante la statutul de tarã comunitarã, deci inclusiv pentru România, recomandare care calificã toate aceste aspecte ale delincventei prin intermediul calculatorului. Aceasta ar putea fi folositã cu usurintã pentru armonizarea legislatiilor interne cu cele comunitare. Si mai mult ca sigur cã acest lucru se va întâmpla în viitorul foarte apropiat. Altfel riscãm sã rãmânem acolo unde ne situãm astãzi si în acest domeniu în care -  sunt argumente suficiente sã credem asta - am putea avea ceva sanse de a ne demostra capacitatea de popor inteligent si capabil sã se adapteze rapid la tehnologiile de vârf ale lumii. 
<---Sus la cuprins 

2. Legislatia pentru delicte informatice
        Cu toate cã tara noastrã nu dispune de o legislatie adecvatã în acest domeniu (nici mãcar un singur cuvânt din Codul Penal nu pomeneste de infractiunea de naturã informaticã, desi acesta a fost modificat recent, ca sã nu mai vorbim de Codul Civil care este de pe vremea lui Cuza), totusi anumite fapte sãvârsite prin intermediul calculatorului, pot fi echivalate cu unele prevederi din Codul Penal. Dintre acestea am putea exemplifica urmãtoarele: falsificarea de monedã sau de alte valori cu scannere performante, imprimante laser, fabricarea intrumentelor proprii de falsificare. Chiar si omorul sãvârsit prin intermediul calculatorului (pentru cã, desi nu la noi, asemenea lucruri s-au întâmplat prin modificarea premeditatã a unor diagnostice în SUA), poate fi pedepsit de legea penalã. Însã existã multe alte delicte informatice care nu au nici un corespondent în legislatia româneascã. De exemplu, infestarea, intentionatã sau nu, a unor calculatoare sau retele de calculatoare, cu virusi informatici, care, se stie, pot provoca uneori pagube imense. Stergerea sau alterarea datelor sau programelor de calculator, intruziunea în sistemele de calcul a unor persoane neautorizate, sunt de asemenea fapte încã neprevãzute de legislatia noastrã. Si ca ele sunt multe alte fapte de acest gen, care pot aduce prejudicii importante persoanelor fizice sau juridice, institutiilor de stat sau particulate, reprezentând totodatã si un real pericol social. 
        Din punct de vedere istoric, cu mai bine de cincisprezece ani în urmã, pe plan mondial a existat o încercare de catalogare a pericolelor sociale de naturã informaticã, fiind grupate în categoria "Computer Aided ..." din care fac parte cunoscutele acronime informatice CAD, CAM, CAE, CASE etc. S-a propus atunci ca faptele criminale sãvârsite prin intermediul calculatorului sã se numeascã "Computer Aided Crime". Din motive usor sesizabile, un român a venit cu o contrapropunere de denumire autohtonã, abreviatã prin DAC - "Delincventa Asistatã de Calculator". Indiferent de denumirea acestor fapte, un lucru este sigur, ele nu mai pot fi neglijate deloc astãzi, când este evident cã în viata noastrã de zi cu zi, calculatoarele ocupã un loc din ce în ce mai important si, din nefericire, în paralel cu spectaculoasa evolutie a acestora, ia amploare si o infractionalitate specificã. 
        Prin pirateria software se întelege folosirea nepermisã si utilizarea fãrã drept de autor a software. Se spune cã rata pirateriei soft din tara noastrã este una dintre cele mai ridicate din lume. Dacã facem abstractie de Rusia, în topul european al pirateriei programelor de calculator tara noastrã ocupã de multã vreme primul loc. 
        Acum cinci ani a apãrut si la noi prima lege care face referire la anumite delicte de naturã informaticã. Este vorba despre Legea nr.8/1996, cunoscutã si sub numele de legea copyright-ului, care prevede, printre altele, protectia drepturilor de autor pentru programele de calculator (software). Desi au fost descoperite destule imperfectiuni ale acestei legi care, coroborate cu imperfectiunile legii vamale, au contribuit decisiv pânã în prezent la lipsa unei finalitãti a actiunilor judecãtoresti, totusi poate fi considerat cã a fost fãcut primul pas pe drumul alinierii legislatiei românesti la cele ale tãrilor avansate. 
 Dar despre pirateria software vom mai avea ocazia sã discutãm într-un capitol special. 
<---Sus la cuprins 

3. PC-ul (c)are minte
        Pe lângã numeroasele aplicatii pe care le are în aproape toate domeniile activitãtilor umane, PC-urile pot fi folosite si pentru spargerea bazelor de date si a programelor, pentru falsificarea de înscrisuri valorice si de dovezi, pentru cifrãrile spargerilor de tip mafiot, pentru transferul sau alterarea datelor în scop de tãinuire, pentru distribuirea pornografiei de orice fel, inclusiv cea infantilã, pentru comenzi de organe pentru transplant si comert cu carne vie, pentru înselãtorii si sabotaje, pentru spionaj computerizat, pentru manipularea sistemelor de pazã si protectie si pentru multe altele. 
        Manipulãrile si abuzurile din acest domeniu pot aduce mari prejudicii, pot afecta libertatea individualã si de grup si - de ce nu ? -  pot ameninta chiar si statul de drept. 
        Delictele care caracterizeazã criminalitatea prin computer pot merge pânã la amenintãri militare si la posibile distrugeri la scarã planetarã. Pentru a ne convinge cã pot exista si astfel de pericole este suficient sã reamintim despre Y2K - problema anului 2000, pentru care s-a consumat multã cernealã pentru ca lumea sã ia în serios amenintãrile concrete. Desigur, multe lucruri au fost exagerate, ajungând sã se vorbeascã de o presupusã apocalipsã inevitabilã la sfârsit de mileniu. Dar pericolele iminente prevãzute atunci, dacã ar fi fost însotite de acte criminale asistate de computer, ar fi putut cu adevãrat sã devinã reale. Dupã cum stim bine, acestea au fost depãsite cu brio, tocmai pentru cã omenirea a înteles la timp în primul rând cã trebuie sã actioneze, dar si sã depunã eforturi si sã cheltuiascã sume importante pentru ca aceste pericole sã nu se transforme în realitate. 
        Cum de este PC-ul un calculator atât de vulnerabil? În primul rând trebuie spus cã nu numai calculatoarele de tip personal sunt vulnerabile. Sub incidenta actelor infractionale se gãsesc toate calculatoarele, inclusiv mainframe-urile, desi nu în aceeasi mãsurã. PC-ul este astãzi cel mai rãspândit calculator din lume. El se aflã pe toate birourile importante ale societatilor comerciale si institutiilor de stat si particulare si, în plus, lucru care aproape cã nu putea fi prevãzut în urmã cu trei decenii, el a pãtruns din ce în ce mai mult în casele oamenilor. Dar asta încã nu e suficient ca el sã poatã deveni un adevãrat instrument de propagare a minciunii si fraudelor, desi se cunoaste foarte bine cã falsificarea monedelor si a înscrisurilor valorice, a documentelor, dovezilor si multe altele se petrec cel mai adesea pe calculatoarele si anexele acestora de acasã. 
        Numãrul fenomenelor infractionale este cu mult mai ridicat însã pe calculatoarele ce sunt legate într-o retea si, cu preponderentã, cele legate la reteaua globalã Internet. 
        Cu un PC performant, dotat cu o imprimantã de tip laser sau cu alte dispozitive periferice din ce în ce mai numeroase si performante astãzi, se pot face o groazã de lucruri care contravin oricãror reguli de convietuire socialã. 
        PC-ul poate fi transformat cu usurintã într-o sursã de produs minciuni. De aceea justitia trebuie sã lupte neîncetat, cu arme noi, împotriva abuzurilor prin computer. Este nevoie de legi noi, adecvate si pe mãsura noilor infractori, pentru cã - se întelege - acestia sunt, de regulã, "specialisti" cu un coeficient de inteligentã peste medie. 
        Nu se poate rãmâne însã doar la stadiul cã "existã o lege si de acum înainte infractiunile prin computer, precum pirateria software, vor putea fi pedepsite". Politiei îi va fi imposibil sã aplice legile dacã nu este bine pregãtitã si nu este solicitatã. Organele de cercetare penalã, functionarii criminalisti, trebuie sã se pregãteascã si în domeniul informaticii, deoarece din acest domeniu au izvorât noile tipuri de infractiuni. Legea trebuie sã se impunã cu oameni pregãtiti. 
        Asa cum sustinea cu mai bine de un deceniu în urmã un cunoscut specialist în informaticã, profesorul Klaus Brunnstein de la Universitatea din Hamburg, informatica ar trebui sã devinã materie de examen la facultãtile care pregãtesc cadre pentru politie. 
<---Sus la cuprins 

4. Ce este un hacker
        Între douã calculatoare care comunicã printr-o retea un intrus oarecare se poate interpune prin intermediul porturilor calculatorului sursã sau destinatie, prin elementele active si dispozitivele de comunicatie asamblate între cele douã calculatoare (modemuri, router-e etc.) sau chiar direct prin legare la linia de comunicatie dintre cele douã sisteme de calcul. În acest scop existã dispozitive hardware dar si programe special concepute, care permit scanarea la distantã. 
        Oricât de bunã ar fi protectia asiguratã pentru prelucrarea automatã a datelor, oricâte instrumente de securitate s-ar inventa si implementa, trebuie sã fim convinsi de faptul cã, printr-o cale sau alta, mai devreme sau mai târziu, protectiile acestea vor fi sparte si efractia se va produce. Din acest punct de vedere putem compara fenomenul cu ceea ce se întâmplã în lume cu sistemele de avertizare pentru usi, case de bani, automobile etc. Nu sunt infailibile. Infractorii gãsesc mereu brese în sistemele noastre, ei dovedind un interes mai mare pentru problemele de securitate decât noi, cei care încercãm sã le protejãm. Acest lucru se întâmplã si din motivul cã un responsabil cu prelucrarea automatã a datelor care neglijeazã securitatea datelor riscã, în cel mai rãu caz, o sanctiune profesionalã. Dimpotrivã, un infractor poate manifesta destulã grijã sã-si ascundã dovezile de ochii politiei. 
        Cu problemele de intrare prin efractie, bazate în principal pe "ocolirea" codurilor de protectie existente în sistemele de computere sau în bazele de date, se ocupã asa-numitii "spãrgãtori" de coduri sau hackerii. Fiindcã vom utiliza des acest termen, vom începe prin a lãmuri aceastã notiune. Deci, ce este un hacker? 
        Desi traducerea directã a acestui cuvânt de origine englezeascã are un înteles putin ciudat (hack = a ciopârti), în lumea informaticii acesta nu reprezintã altceva decât actiunea unui individ care utilizeazã cunostintele sale despre calculatoare, retele de comunicatie, lumea Internet s.a., cunostinte nu neapãrat extraordinare, cu scopul de a pãtrunde în locuri nepermise dintr-o retea de calculatoare, de a sustrage informatii confidentiale sau pur si simplu de a distruge, de cele mai multe ori cu bunã stiintã, tot ceea ce s-ar putea distruge într-un calculator sau în mai multe deodatã. 
        Hackerii nu se aseamãnã între ei. Fiecare are un stil propriu de actiune. Unii actioneazã doar sub impulsul curiozitãtii, vrând sã afle cum functioneazã un anumit program sau, pur si simplu, dorind sã arunce o privire indiscretã asupra anumitor lucruri din "bucãtãria" altuia. Acestea ar putea reprezinta cel mai mic "rãu" pe care îl pot provoca, desi uneori, involuntar sau nu, hackerii pot chiar ajuta, contribuind la descoperirea unor bug-uri (erori) ale programelor. 
        Din nefericire, multi hackeri actioneazã ca niste criminali, pãtrunzând prin efractie în locuri nepermise si provocând în mod constient pagube însemnate. 
        Iatã câteva exemple mai vechi. Pe data de 6 ianuarie 1993, câtiva hackeri din Marea Britanie au pãtruns în banca de date a unei companii comerciale din Londra, operând un transfer de 10 milioane de lire sterline. Tot în aceeasi perioadã câteva site-uri oficiale americane au fost "ocupate" de o actiune spectaculoasã a unor chinezi. Acestia au introdus în locul mesajelor standard existente, propriile lor texte de protest, provocând un fel de mini-rãzboi psihologic. Primul exemplu se referã la o infractiune concretã, fâcând parte din categoria "campaniilor active" care lasã prejudicii ce pot fi imediat cuantificate. Al doilea exemplu este doar o "campanie pasivã", cu implicatii de naturã psihologicã în primul rând, dar si de naturã politicã, fiind mai degrabã o dovadã cã rãzboiul informational este o realitate cu care trebuie sã ne obisnuim. 
<---Sus la cuprins 

5. Statistici despre hackeri
        Din unele statistici oficiale se apreciazã cã existã cel putin un hacker pentru fiecare sutã de utilizatori. Din fericire, doar câtiva dintre acestia urmãresc un scop precis. 
        Toti cei care sunt conectati la Internet, de acasã sau de la birou, este foarte probabil sã fi fost vizitati de un hacker cel putin odatã. 
        Evident, aceste fenomene se petrec în special în tãrile dezvoltate, si cu prisosintã în SUA, unde informatica este cu adevãrat un fenomen de masã si unde interesele hackerilor sunt mai largi. În astfel de tãri tranzactiile bancare sunt aproape în totalitate pe calculator, comertul electronic de asemenea, iar institutiile militare si guvernamentale sunt de mare interes în lumea spionajului. Nu sunt lipsite de interes nici marile firme de hardware si software care, prin evolutia lor concurentialã de mare spectaculozitate, contribuie permanent si decisiv la dezvoltarea instrumentelor noi în domeniu. Din asta nu trebuie sã credem cã firmele mici si persoanele particulare ar fi evitate de hackeri. 
        Mai mult de 40% dintre americani au fost vizitati de cãtre persoane neautorizate în decurs de un an, spune un studiu-sondaj efectuat de Computer Security Institute Of San Francisco si de FBI's International Computer Crime Squard. În acelasi timp peste 50% au raportat cã au sesizat încercãri de acces nepermis, atât din exterior, cât si din interior. 
        Un raport recent al acelorasi institutii redã urmãtoarele cifre: 90% dintre organizatii au detectat probleme de securitate în ultimile 12 luni; 70% au raportat probleme neimportante, altele decât virusi, furturi de laptop-uri sau abuzuri în folosirea legãturii la Internet; trei ani la rând s-a constatat cresterea numãrului de accesãri neautorizate prin Internet (59%) fatã de 38% din reteaua internã; 74% au recunoscut cã au avut pierderi financiare; 273 de institutii au raportat pierderi de aproape 266 milioane USD (media anualã fiind 120 milioane USD). 
        Asadar, nu este corectã o atitudine de genul: "nu am nimic deosebit în calculatorul meu, care poate sã prezinte interes pentru cineva". Nu este corect sã credem cã un hacker îsi alege "victima" numai pe criteriul importantei datelor si programelor continute într-un calculator. Unii cad victime tocmai datoritã acestei naivitãti. 
        Atacurile persoanelor neautorizate într-o retea nu pot fi întotdeauna distinse cu usurintã de comunicãrile legitime. De cele mai multe ori atacatorii dispar fãrã sã lase vreo urmã care sã poatã sprijini identificarea. 
        Statistica infractionalitãtii pe calculator nu redã decât o parte a realitãtii. De exemplu, unii apreciazã cã, în domeniul pirateriei software, datele statistice oferite publicitãtii nu reflectã decât în proportie de 50-60% din ceea ce se întâmplã în realitate. 
        Aproape în fiecare an autoritãtile federale din SUA anuntã cã a fost atins un numãr record de cazuri de infractiuni electronice. De la un an la altul rata criminalitãtii în acest domeniu creste cu câteva zeci de procente. În plus, mai bine de jumãtate din cazurile semnalate sunt respinse de procurori. Din investigatiile FBI si ale altor agentii specializate doar un numãr foarte mic al actiunilor judecãtoresti privind infractiunile electronice au o finalitate, deoarece acestea sunt foarte greu de dovedit si majoritatea lor sunt respinse din lipsã de probe. Sentintele date pentru cei care au fost gãsiti vinovati sunt, în medie, de 5 luni de închisoare. 
        În tara noastrã, în domeniul informatic, cea mai frecventã încãlcare a legii o reprezintã copierea si difuzarea ilegalã a unui produs informatic, care este sanctionatã conform Legii 8/1996 cu închisoare de la trei luni la trei ani sau cu amendã de la 700.000 la 7.000.000 lei. 
<---Sus la cuprins 

6. Hackerii în actiune
        Internetul nu mai e de mult ce a fost odatã, o retea preponderent stiintificã cu legãturi mai mult în mediile universitare. Practic, în Internet are acces astãzi orice individ, reteaua fiind "populatã" de cele mai diverse personaje, multe din ele de origine incertã. Lumea business-ului, supusã unei competitii acerbe, a schimbat fata Internetului în teatrul unor rãzboaie dure. 
        În urma infiltrãrii unui hacker într-un computer sau o retea pot apãrea urmãtoarele categorii de probleme: a) cu efecte imediate si cu urmãri grave, precum blocarea serviciilor ("total denial of service") b) cu efecte pe termen lung, cu schimbãri subtile dar importante în bazele de date (de exemplu, cele financiare) pentru a submina integritatea sistemelor. 
        Prezentãm în continuare câteva dintre cele mai iminente pericole care pot fi întâlnite în lumea calculatoarelor. 
        Multi probabil cã nu stiu - sau nu bãnuiesc - cã, de când cu Internetul, un hacker poate sã-ti acceseze, în anumite conditii, calculatorul de acasã sau de la serviciu, îsi poate instala pe acest calculator un program special care inspecteazã si controleazã calculatorul si sã fure date importante sau sã steargã anumite informatii de pe hard disk-uri. 
        Sunt multi care nici nu bãnuie cã este posibil sã ai un spion în casã fãrã sã-l vezi sau sã-l simti, fãrã sã fie un microfon bine ascuns (procedeu deja devenit clasic), o ureche sau altceva uman. Totul e sã ai un calculator, iar acesta sã fie conectat într-o retea sau, foarte la modã în ultimii ani, sã fie conectat în reteaua internationalã de calculatoare Internet. 
        Cum pãtrunde un hacker la tine "în casã"? Trebuie sã stiti cã nu-i mare lucru sã ajungi pe PC-ul alctuiva. Ati auzit, desigur, despre cât de tineri sunt - uneori chiar copii - majoritatea celor care îndrãznesc si reusesc acest lucru. Important este sã gãsesti o asa-numitã poartã de intrare, aceasta nefiind altceva decât un numãr de telefon sau o adresã de comunicatie. Odatã stabilitã aceastã legãturã, uneori nici nu-ti mai trebuie altceva. Dificultãti mai mari sunt întâlnite doar atunci când, prevãzãtor, proprietarul si-a pus o parolã pe care, desigur, nu a divulgat-o nimãnui. Dar si peste acest lucru se poate trece. Cum? Hackerul, care, desigur, ati înteles cã este un "bãiat" inteligent, pune la bãtaie un program special, care nu face altceva decât sã bombardeze respectivul calculator cu parole generate aleator, în speranta cã va nimeri peste combinatia corectã. Unora nu le scapã din vedere sã încerce mai întâi numele proprietarului sau diferite combinatii ale acestuia, data nasterii sau tot ce s-ar putea presupune cã i-a putut trece prin cap aceluia care si-a ales buclucasa parolã. Pentru cã - trebuie sã stiti - atunci când ne alegem o parolã pentru a avea numai noi acces la un calculator, la o retea de calculatoare sau pur si simplu doar la niste fisiere de date sau programe, trebuie sã o si tinem minte o perioadã de timp, pânã o vom schimba. Altfel putem risca sã nu mai putem avea chiar noi acces acolo unde am avut pânã atunci. Uneori nu este un risc prea mare sã-ti uiti propria parolã, însã cine îsi doreste chiar si niste mici necazuri? Si, asa cum am vãzut, hackerul poate avea noroc sã nimereascã parola noastrã si sã pãtrundã în sistem ca si cum am fi noi însine acolo. Si, evident, cam tot ce-am fi putut face noi, va putea face si el, numai cã intentiile nu coincid. Dacã noi puteam vedea niste date, le va putea vedea si el, dacã noi puteam sterge un fisier îl poate sterge si el s.a.m.d. Dar, fiti convins cã intentiile lui nu sunt deloc "curate". 
        Chiar si atunci când nu reuseste "din prima" sã descifreze o parolã, hackerul nu va renunta usor. Trebuie sã stiti cã multi dintre ei dispun de programe foarte bine puse la punct, care pot "încerca" milioane de combinatii într-un interval relativ scurt de timp. Ca orice infractor care actioneazã cu premeditare, ei sunt bine "înarmati", cu instrumente informatice, dar si cu multã abilitate si rãbdare, si vor insista pânã când li se deschide "poarta de acces". 
<---Sus la cuprins 

7. Tipuri de amenintãri si metode de atac
        Cine sunt cei care ne "viziteazã"? Într-o statisticã de datã recentã, prezentatã într-un raport al FBI în fata Comisiei Juridice a Senatului American, sunt mentionati pe primul loc angajatii sau fostii angajati ca principalã sursã a infractiunilor pe calculator. Acestia au adesea ca mobil rãzbunarea sau dorinta de a obtine unele venituri. Pagubele pe care le produc sunt de regulã foarte mari. În raport se mentioneazã exemplul unui fost inginer soft al unei companii care, plasând bine doar sase linii de cod undeva anume, acestea au produs pagube companiei evaluate la 10 milioane dolari. 
        Dupã fostii angajati, hackerii ocupã locul doi în topul spãrgãtorilor de coduri. Ei penetreazã calculatoarele si retelele din diverse motive, cele mai multe fiind de ordin financiar. Alteori însã acestia manifestã pur si simplu dorinta de a distruge. În urma pãtrunderii neutorizate pe un calculator se pot fura informatii pretioase si/sau se pot sterge date importante. 
        Locul trei este ocupat de autorii de virusi, în timp ce pe locul patru apar grupurile criminale, care au ca obiectiv obtinerea de bani prin vânzarea informatiilor furate sau prin realizarea de tranzactii bancare ilegale. 
        Nu trebuie sã ne mire faptul cã si teroristii au trecut în ultimul timp la utilizarea noilor tehnologii de transmitere a informatiei prin Internet, pentru a face planuri, pentru a obtine fonduri si pentru a comunica în sigurantã. Acestia ocupã abia pozitia a cincea în ierarhia tipurilor de amenintãri asupra sistemelor informatice. Simplul fapt cã organizatiile teroriste încep sã se bazeze din ce în ce mai mult pe tehnologia informatiei constituie un real avertisment. 
        În fine, ultimul loc în acest original clasament îl ocupã serviciile secrete ce au început sã foloseascã canalele de comunicatii si Internetul ca mijloace de obtinere a informatiei. 
        Dupã cum s-a mentionat, se pare cã furtul de informatii este cel mai putin interesant pentru "spãrgãtorii" de coduri. De aceea, o politicã de genul "nu am informatii vitale în calculatorul meu, deci nu trebuie sã mã tem de hackeri" nu este tocmai potrivitã. 
        Sã vedem acum care sunt principalele metodele de atac ale hackerilor. Pe primul loc se situeazã încercãrile acestora de obtinere a acceselor pe sistemele existente în retea. 
        Multi hackeri doresc sã iasã în evidentã, ei lãsând mesaje care dovedesc aceasta. De cele mai multe ori ei doresc doar sã citeascã ce informatii se gãsesc pe sistemele "sparte", provocând stricãciuni nu neapãrat dorite, ci doar fãcute inconstient atunci când doresc sã-si steargã urmele. 
        O categorie specialã de atac o constituie vandalismele, care lasã amprente serioase din punct de vedere a distrugerilor cauzate. Hackerii din aceastã categorie sunt persoane rãuvoitoare, sau cel atacat este un "dusman" cert al atacatorului. Spãrgãtorii încearcã sã steargã complet datele din calculator, situatie care conduce, de cele mai multe ori, la declansarea procedurilor de recuperare bazate pe back-up. Unii hackeri mai subtili, pot provoca un rãu mai mare, prin încercarea de a modifica unele date importante din sistem, de pildã cele de naturã financiar-contabilã, care pot avea implicatii foarte grave asupra activitãtii firmei atacate. 
        O altã metodã de atac are la bazã utilizarea sistemelor atacate pentru a distribui materiale ilegale (pornografie, materiale propagandist-teroriste etc.) sau software nelicentiat. 
        Existã si metode de spionare, de exemplu cele de preluare a datelor interesante pentru avantaje economice sau militare evidente. Aceste atacuri sunt foarte greu de detectat deoarece, de regulã, atacatorul nu are ca scop modificarea în vreun fel sau altul a continutului informatiilor din sistemul accesat, deci nu lasã urme. 
<---Sus la cuprins 

8. Cum actioneazã un hacker
        În lupta împotriva delincventei asistate de calculator se petrece un fenomen paradoxal: în timp ce se depun eforturi sustinute pentru cresterea securitãtii sistemelor informatice si pentru descoperirea solutiilor de preîntâmpinare a atacurilor persoanelor neautorizate, “maniacii” computerelor descoperã permanent metode si tehnici noi de atac. 
        Atacul unui hacker nu se rezumã doar la calculatoarele conectate la Internet. Acesta actioneazã asupra oricãrui calculator conectat într-o retea care nu detine un sistem de securitate bine implementat. Hackerul stie sã-si fabrice singur, dacã e nevoie, sau sã mânuiascã, "instrumente" special concepute pentru a descoperi slãbiciunile unui calculator dintr-o retea. 
        Un prim "instrument" la îndemâna acestora este cunoscut sub numele Host Scans. De fapt, Host Scans nu este decât o metodã de identificare a calculatoarelor din retea. Ea constã în scanarea unui numãr de adrese de Internet si, în cazul în care de la una din masini se primeste un rãspuns, confirmându-se faptul cã existã un sistem care are adresa respectivã configuratã, se va putea trece cu încredere la faza urmãtoare, adicã la atacul propriu-zis. 
        Un alt pas îl constituie scanarea pentru identificarea porturilor deschise ale aplicatiilor pentru a fi utilizate în scopul obtinerii accesului în sistem. 
        Cea mai cunoscutã formã de actiune si totodatã, cea mai "spectaculoasã" prin efect, este cunoscutã sub numele Denial of Service (DoS). Efectul constã în blocarea serviciilor existente pe computerul respectiv; de fapt, este o încercare de a bloca accesul la calculator a acelora care aveau acest drept, deci chiar a persoanelor autorizate. Realizarea acestui scop se face de obicei prin schimbarea parametrilor sau configuratiei sistemului sau, adesea, prin instalarea unui program propriu care are ca scop generarea unui trafic foarte mare în sistemul vizat. 
        Atacurile de tip DoS sunt numeroase. Nu vom face aici un inventar sau o enumerare a acestora care, desigur, nu ar avea sanse niciodatã sã fie exhaustivã, tinând seamã de faptul cã inventivitatea atacatorilor este permanentã si nelimitatã. Vom prezenta doar câteva exemple, din care cititorul si-ar putea face o imagine mai clarã despre câte resurse se pot investi chiar si în domeniul infractionalitãtii. 
Se stie cã protocolul Internet TCP/IP gestioneazã mesajele foarte mari prin fragmentarea lor, pentru a putea fi trimise prin retea în pachete optime, urmând ca la destinatie sã fie asamblate la loc. Una dintre metodele rãufãcãtorilor constã chiar în aceea de a exploata aceastã slãbiciune, trimitând suficient de multe fragmente foarte mici care simuleazã un pachet foarte mare, imposibil de asamblat. 
În contextul aceleiasi metode, unii procedeazã la "stârnirea" tutoror calculatoarelor active dintr-o retea, pentru a trimite, într-un trafic foarte mare, rãspunsuri pe adresa unei victime alese în prealabil, pânã la obtinerea unei blocãri complete. 
        Blocarea unor servere care oferã servicii importante, de exemplu cele de Web, este o altã tehnicã utilizatã frecvent. Ea constã în simularea unei sesiuni TCP, odatã cu expedierea unui numãr foarte mare de mesaje, la care nu se mai genereazã rãspunsurile la  informatiile de confirmare, paralizând astfel activitatea calculatorului destinatie care nu mai poate deschide nici o conexiune legitimã. 
<---Sus la cuprins 

9. Ce urmãreste un hacker
        De cele mai multe ori, pentru a-si atinge scopurile, hackerii încearcã obtinerea accesului direct, precum drepturi de administrare, de root sau drepturile unui alt utilizator (user) pe masinile atacate.  Unele obiective de acest gen pot fi atinse fãrã a executa comenzi pe calculatorul server. 
        Sunt însã si alte obiective, precum cele de modificare a configuratiei masinilor ce oferã anumite servicii, care pot fi atinse fie cu acces direct la masinã, în general prin obtinerea de drepturi de administrator sau root, fie fãrã acces direct, adicã exploatând bug-uri (erori) în servicii care ruleazã cu drepturi mari pe masina respectivã. 
        În general se poate spune cã atingerea obiectivelor presupune de obicei acces direct la masinã, dar nu neapãrat. 
       Prezentãm mai jos o inventariere a scopurilor pe care le urmãreste un atacator, asa cum sunt ele vãzute si publicate în revista PC Report nr.11/2000, cu mentiunea cã acestea nu epuizeazã toate cazurilor întâlnite în practicã: 
            1) îngreunarea sau încetinirea activitãtii normale a unui serviciu prin mãrirea timpilor de rãspuns la cereri sau prin perturbarea accesului la resurse, mergând pânã la blocarea completã a activitãtii 
            2) inserarea de secvente denaturate în datele trimise de un serviciu cãtre utilizatori, mergând pânã la deturnarea completã a serviciului cãtre o resursã controlatã de atacator 
            3) obtinerea de acces nelegitim la servicii private sau cu acces limitat 
            4) capturarea informatiilor vehiculate de servicii cu caracter privat sau secret 
            5) modificarea configuratiei masinilor care oferã anumite servicii 
            6) instalarea de programe speciale, care executã pe serverele atacate diverse actiuni în interesul atacatorului, cum ar fi colectarea de parole etc. 
            7) înlocuirea unor programe ce fac parte din instalarea masinii atacate, cu altele care par a executa aceleasi actiuni ca si cele originale, dar de fapt lucreazã pentru atacator 
            8) stergerea pur si simplu a unor programe si/sau informatii pe serverele atacate, mergând pânã la distrugerea completã din punct de vedere software a masinilor atacate, sau chiar pânã la distrugeri hardware (improbabil, dar nu imposibil). 
        Dupã cum s-a putut întelege pânã acum, toate sistemele de calcul cu deschidere spre lumea exterioarã nu sunt si nu pot fi în deplinã sigurantã. De aceea, mãsurile de protectie sunt o practicã obisnuitã în lumea tehnologiei informatiei, si este de la sine înteles cã, acolo unde protectia sistemelor este maximã si numãrul atacurilor sunt minime. 
        Spãrgãtorii de coduri care atacã sistemele tocmai din cauza unor imperfectiuni ale acestora, sunt uneori priviti ca eroi, deoarece ne aratã cã sistemele noastre nu sunt sigure. 
        În serialul urmãtor vom vedea cum putem sã ne apãrãm împotriva atacurilor de orice fel, deoarece, trebuie sã stiti, aproape ca în medicinã pentru orice boalã descoperitã specialistii gãsesc, de regulã, si un remediu pe mãsurã. 
<---Sus la cuprins 

10. Cum ne apãrãm împotriva atacurilor
        În locul denumirii de hacker s-ar putea folosi mai exact numele de cracker, care înseamnã, în traducere din limba englezã, spãrgãtor. Însã termenul de hacker este mai simpatic si se pare cã defineste mai bine modul de actiune al infractorilor de acest gen. De aceea el a pãtruns cu usurintã în limbajul informatic comun si astãzi este atât de la modã. 
        Indiferent de numele care li se atribuie trebuie sã recunoastem însã cã acesti infractori au devenit o adevãratã sursã de pericole. Paradoxal însã, existã si motive ca hackerii sã fie apreciati, de exemplu cei care descoperã bug-uri sau cei care aduc un serviciu în interes national, precum spionii care sparg codurile de acces ale calculatoarelor unor institutii apartinând altor state. Cu toate acestea, nimeni nu îndrãzneste sã le recunoascã vreun merit. Sau, asa cum spune John C. Dvorak, simpatia pentru hackeri este în continuã descrestere. 
        În crâncena luptã dusã împotriva hackerilor, respingerea atacurilor succesive este neeconomicoasã si deranjeazã. Cea mai bunã politicã este aceea de protejare a sistemelor importante pentru care trebuie rezolvate toate problemele de securitate ale acestora. 
        Din fericire, ca si în medicinã unde aproape pentru toate bolile existã tratamente adecvate, desi zilnic se concep modalitãti noi de atac, sunt descoperite destul de repede si cele de protectie. Astfel, s-a ajuns sã se dezvolte o diversitate de solutii de apãrare. 
        Una dintre cele mai vechi metode de protectie are la bazã tehnica utilizãrii parolei la intrarea în sistem, într-o aplicatie, sau pur si simplu pentru vizualizarea unor informatii importante. Parola, ca metodã de acces limitat la fisiere si aplicatii, este des utilizatã pentru securitatea informatiilor. Dar nu este un instrument infailibil. Am mai vorbit despre unele tehnici aplicate de hackeri pentru a "sparge" o parolã de acces. În practicã, ele sunt cu mult mai multe, ingeniozitarea "spãrgãtorilor" dovedindu-se a fi nelimitatã. 
        Un alt instrument de protectie, utilizat în anumite cazuri speciale de aplicatii si acces la informatii, este cel referitor la criptarea comunicatiilor în retea. Despre aceastã metodã vom mai discuta. Ceea ce este important sã retinem este faptul cã nu existã metode de criptare perfecte, pentru care sã nu existe solutii de decriptare, la fel de ingenioase. Acest lucru a fost demonstrat matematic în urmã cu câteva decenii de mai multi oameni de stiintã. Cu toate acestea, sistemul de criptare a informatiilor în sistemele de comunicatie este o practicã pe care se bazeazã toate sistemele complexe de tranzactii bancare, militare, servicii secrete etc. 
        Autentificarea si criptarea sunt metode des folosite pentru asigurarea integritãtii informatiilor în sesiunile de comunicatie care folosesc Internetul ca suport de transport pentru transferul de date. 
        Una din cele mai cunoscute metode, numitã Firewall în literatura de specialitate, are la bazã implementarea unor politici de securitate. Ea constã în solutii hardware si/sau software, concepute special pentru conectarea în sigurantã la retelele partajate de date, deci inclusiv la Internet. Metoda are în vedere primul nivel de protectie împotriva accesului neautorizat si utilizeazã, de regulã, tehnici de permisiuni sau blocãri ale accesului pe baza unor reguli prestabilite, urmãrind permanent evenimentele care apar la interfata cu reteaua publicã. 
        Existã multe alte metode de protectie împotriva atacurilor de orice fel. Unele sunt specifice si abordeazã doar rezolvarea anumitor categorii de probleme, altele încearcã sã generalizeze mecanismele de apãrare si, în bunã parte, reusesc. 
        Iatã doar câteva metode de apãrare împotriva accesului neautorizat: deschiderea conexiunii pe baza numãrului apelantului sau prin autentificarea utilizatorului, atunci când soseste un apel, dupã care se procedeazã la închiderea canalului de comunicatie si se sunã înapoi apelantul; utilizarea unor protocoale de identificare specialã prin combinatia utilizator/parolã; validarea utilizatorilor sau sesiunilor de comunicatie utilizând o bazã de date, utilizarea solutiilor speciale de protectie în retele conectate permanent la Internet; folosirea de sesiuni criptate pentru administrarea sistemelor de la distantã etc. 
<---Sus la cuprins 

11. Cum protejãm programele
        Unii specialisti sustin cã ar exista suficiente "retete" pentru rezolvarea completã a problemelor legate de protectia împotriva accesului neautorizat, atât în sistemele de comunicatie cât si în programele de calculator, numai cã acestea nu sunt aplicate. De-a lungul timpului au fost concepute numeroase reguli speciale, care s-au constituit în principii generale si alãturi de care s-au dezvoltat tehnici adecvate de protectie, tehnici care sunt astãzi la îndemâna oricui. 
        Altii invocã, deseori pe bunã dreptate, cã implementarea unei politici adevãrate de securitate este foarte costisitoare. Indiferent cine are dreptate, cert este faptul cã la aceastã orã nu avem motive suficiente sã credem cã suntem protejati împotriva atacurilor constiente sau inconstiente ale "musafirilor nepoftiti". 
        Dupã cum se stie, Internetul abundã în solutii (crackuri, utilitare, tutoriale etc.) care prezintã tot felul de metode privind spargerea protectiilor programelor de calculator. Ele oferã detalii suficiente pentru ca un program care intereseazã sã devinã, practic fãrã nici un cost, accesibil oricui. 
        În acelasi timp, existã si o întreagã colectie de sfaturi, multe dintre ele publicate în diverse reviste de specialitate sau pe Internet, vizând unul si acelasi aspect: cum sã ne apãrãm împotriva infractiunilor pe calculator. În general, tehnicile particulare urmãresc sã îngreuneze viata spãrgãtorilor de coduri. Unele sunt simple, altele sunt mai greu de aplicat. 
        Este bine cunoscut faptul cã, de regulã, un programator nu-si alocã prea mult timp pentru a-si proteja programele. Acesta poate fi considerat un prim motiv pentru care programele cele mai "cãutate" ajung, "pe gratis", pe mâna oricui, si circulã astfel în mod ilegal prin diverse canale de distributie (CD-uri, Internet etc). 
        Pentru protectia aplicatiilor programatorii folosesc atât solutii proprii, concepute special în acest scop si care pot constitui o amprentã personalã din acest punct de vedere, cât si diverse variante bazate pe reguli generale, cunoscute si implementate în numeroase sisteme. Prezentãm în continuare câteva dintre acestea, care sunt cel mai des utilizate astãzi pe piata software. 
        Deseori se obisnuieste lansarea pe piata utilizatorilor a unei versiuni demonstrative pentru o aplicatie sau un program. Aceasta se caracterizeazã prin aceea cã este lipsitã de unele functionalitãti vitale. Accesul la toate functiile programului se face numai dupã cumpãrarea licentei de utilizare în varianta sa completã. Se întelege cã varianta demo nu oferã nici o posibilitate de reconstituire a versiunii complete. 
        Practica produselor din categoria shareware foloseste o idee asemãnãtoare. Programele cuprind unele limitãri functionale si sunt distribuite într-un numãr mare. Eliminarea constrângerilor de functionare se face dupã ce are loc înregistrarea produsului, moment în care se practicã si plata unor sume modice. Programele din aceastã categorie trebuie sã fie atrãgãtoare, sã facã o impresie bunã, încât sã ofere sansa cã vor fi cumpãrate de multi dintre cei care intrã în contact cu ele. Functionalitãtile care lipsesc nu trebuie sã fie esentiale în utilizarea programului, iar cele existente trebuie sã asigure utilizatorul cã are de-a face cu un produs serios. 
        Introducerea unor executii care iritã utilizatorul în cazul utilizãrii neautorizate, este o altã practicã cunoscutã pe piata software. Programele din aceastã categorie au toate functiunile de bazã, însã contin unele întârzieri în executie sau dialoguri care deranjeazã, de obicei amintind cã versiunea utilizatã nu este înregistratã oficial. Alte programe abundã în informatii care definesc aproape obsesiv termenii de înregistrare. 
        O metodã foarte popularã este cea bazatã pe un numãr limitat de executii. Si în acest caz functiunile programului pot fi complete, dar dupã un anumit numãr de lansãri în executie sau dupã expirarea unui termen prestabilit programul refuzã orice functionare. 
        O categorie specialã de programe utilizeazã tehnica upgrade-ului. Asta înseamnã cã, fatã de versiunea initialã, furnizorul vine periodic cu adaosuri si dezvoltãri de functii noi, totdeauna mai performante. 
<---Sus la cuprins 

12. Alte recomandãri privind protectia programelor
        Programatorii se pot lãuda, pe bunã dreptate, cã au la îndemânã diverse metode si tehnici pentru a-si proteja propriile programe de pericolul "spargerii" acestora de cãtre hackeri. Multe dintre ele sunt descrise, uneori cu lux de amãnunte, în diverse documentatii, specificatii si metodologii, în standarde, sunt publicate în diverse reviste de specialitate. Si din acest punct de vedere Internetul abundã în informatii despre acest subiect. Existã grupuri de discutii pe aceastã temã foarte bine organizate, întretinute si "vizitate" de multi dintre cei cu o mare experientã, ca si de cei care doresc sã învete câte ceva din acest domeniu. 
        Primul sfat important pentru protectia programelor, recunoscut ca atare de toti cei implicati în dezvoltarea de software, se referã la acoperirea punctelor slabe dintr-o aplicatie. Aceasta înseamnã ca elementele precum denumirea functiilor utilizate în validarea înregistrãrii, localizarea datelor de licentiere etc., sã fie acoperite suficient de bine, pentru ca utilitarele de detectare folosite de hackeri în scopul "spargerii" protectiei existente sã nu poatã sã le depisteze usor. 
        Se mai recomandã sã nu se foloseascã nume sugestive de functii pentru numãrul serial sau de fisiere de licentiere. Înaintea operatiilor de autentificare este bine sã se foloseascã niste pauze scurte si totodatã sã se evite folosirea sirurilor de caractere pentru autentificarea în resurse. Tot în aceeasi idee se recomandã si salvarea în mai multe locuri a respectivelor date de autentificare. 
        Multi programatori utilizeazã o verificare a consistentei fisierelor executabile, utilizând cunoscutele sume de control si, tot pentru aceste fisiere, aplicã autocorectii în cazul în care sunt. Nu este indicat sã se punã bazã pe diversele sisteme de compresie a executabilelor. 
        Se recomandã cu acelasi interes si evitarea folosirii dialogurilor de atentionare, care pot fi un indiciu uneori suficient pentru unii hackeri "experimentati". 
        Pentru criptarea datelor este indicat sã se foloseascã metode proprii sau metode verificate în practicã, pentru a da cât mai multã bãtaie de cap "spãrgãtorilor" de coduri. 
        Nu se recomandã folosirea datei sistemului de operare în tratarea protectiei, deoarece aceasta poate fi usor "ocolitã" de un hacker, uneori doar prin simpla dare înapoi a ceasului sistemului. 
        Între douã versiuni consecutive este indicat sã fie modificat codul de protectie pentru a nu da prilejul rãufãcãtorilor sã "recunoascã" usor metoda de protectie folositã. Metodele de upgrade sunt, desigur, cele mai indicate, întrucât ele vin numai cu adaosuri, nu cu întreaga aplicatie. 
        Alte metode ar putea avea în vedere anumite "siretlicuri" inventate de programator, de exemplu: folosirea cheilor de validare de dimensiune mare, folosirea codurilor de eroare false pentru a semnala o aplicatie spartã, salvarea ultimei date de rulare etc. 
        De asemenea, este indicat sã se foloseascã, acolo unde este posibil, cuvinte rezervate si coduri numerice accesibile din limbajul respectiv. Ele sunt cu mult mai greu de recunoscut de cãtre "spãrgãtori". Se recomandã sã fie detectate, pe cât posibil, utilitarele folosite de hackeri. Acestea ar trebui sã fie cunoscute pentru a sti cum sã se facã protectia cea mai bunã. 
        Este bine sã se stie cã diverse categorii de aplicatii pot utiliza diverse solutii de protectie, unele puse la dispozitie chiar prin instrumentele de dezvoltare. 
        Un ultim sfat pe care, desigur, îl puteti intui, recomandã sã nu fie dezvãluite niciodatã altor persoane tehnicile proprii de protectie folosite. 
<---Sus la cuprins 

13. Pirateria software
        O stire proaspãtã anuntã cã un studiu recent al FBI plaseazã România pe locul patru în lume în privinta fraudelor pe Internet. Fraudele în cauzã nu sunt altceva decât furturi. Însã, stiind cã de curând Ucraina a fost sanctionatã de Statele Unite pentru pirateria software si adãugând faptul cã în recentul clasament aceastã tarã ocupã "fruntasul" loc trei, adicã doar un singur loc înaintea noastrã, nu este exclus sã ne trezim în viitorul apropiat si cu o surprizã de acest gen: România sã fie sanctionatã pentru fraude comise prin intermediul Internetului, fraude care au atins proportii de-a dreptul îngrijorãtoare. 
        Ca piraterie software se considerã folosirea nepermisã si utilizarea fãrã drept de autor a software. Plângerile despre pagubele enorme provocate prin copierea ilegalã a programelor de calculator sunt în continuã crestere, desi datele statistice redau, si în acest domeniu ca si în altele, numai o parte a realitãtii. 
        Asadar, pirateria software se referã la lezarea drepturilor de autor pentru programe de calculator, drepturi consfintite prin lege. Prin Legea 8/1996 cu privire la drepturile de autor, denumitã impropriu si legea copyrightului, tara noastrã se pare cã a luat în serios problema protectiei drepturilor de autor si conexe, pentru capitolul privind produsele informatice ea inspirându-se direct din Directiva Comunitarã 91/250 din 14 mai 1991 care este aplicabilã la nivelul Comunit?tii Europene. 
        Legea 8/1996 defineste autorul unui produs informatic ca fiind o persoanã fizicã sau juridicã, care realizeazã (creeazã) produsul software respectiv. Aceastã persoanã are urmãtoarele prerogative exclusive: reproducerea unui program, traducerea, adaptarea, aranjarea si orice alte transformãri aduse unui program, precum si difuzarea originalului sau a copiilor sub orice formã, inclusiv prin închiriere. Persoana în cauzã, fizicã sau juridicã, detine astfel toate drepturile de autor asupra produsului sãu. Nerespectarea acestor drepturi de cãtre orice altã persoanã fizicã sau juridicã, mai precis folosirea produsului în orice scop fãrã autorizarea expresã a autorului, reprezintã o încãlcare gravã a drepturilor de autor si se pedepseste conform legii. 
        Legea drepturilor de autor este adaptatã la realitatea româneascã si, bunã sau rea, trebuie sã recunoastem, ea existã si se cere a fi respectatã. 
        Pot fi invocate suficiente motive pentru care România se situeazã pe un rusinos loc de frunte în pirateria software. Unul dintre acestea incrimineazã "cultura" insuficientã din acest domeniu a românilor. Practic, românii încã nu s-au obisnuit sã priveascã softul din punct de vedere comercial ca pe un produs oarecare, ce presupune cheltuieli de cercetare, productie si distributie, incluse în pretul produsului. 
Pe de altã parte, softul are un pret prea ridicat iar cumpãrãtorii români, pe bunã dreptate, au de ce sã se plângã. 
        Tot la fel de adevãrat este însã si faptul cã existã o oarecare indiferentã si uneori chiar lipsã de respect, care pânã la urmã nu înseamnã altceva decât probleme de mentalitate. De aceea, s-ar impune cu necesitate un efort sustinut de educare a celor ce folosesc programe de calculator, implicând pe toti cei implicati în domeniul IT (Information Technology): scoli, facultãti, institutii de stat si particulare, asociatii, mass-media, inclusiv producãtorii de soft. 
<---Sus la cuprins 

14. Lupta împotriva pirateriei software
        Cea mai frecventã încãlcare a legii în domeniul informatic o reprezintã copierea si difuzarea ilegalã a unui produs informatic, care este sanctionatã conform Legii 8/1996, cu închisoare de la trei luni la trei ani sau cu amendã de la 700.000 la 7.000.000 lei. 
        Din punct de vedere legal un produs soft contine patru elemente de bazã: materialul de conceptie, programul-sursã (codul sursã), codul obiect (traducerea codului sursã în cod înteles de calculator) si manualul de utilizare, adicã documentatia conexã si cea auxiliarã. 
        Lipsa unei finalitãti a actiunilor judecãtoresti privind pirateria software este pusã pe seama unor imperfectiuni ale legii copyright-ului si o parte din legislatia vamalã. Dar si lipsa de decizii guvernamentale referitoare la respectarea legii privind protectia drepturilor de autor, coroboratã cu inexistenta unor politici serioase de informatizare a societãtii românesti, sunt cauze care au condus ca tara noastrã sã ocupe un atât de dezonorant loc în clasamentul mondial al pirateriei software. De ce este dezonorant acest locã Pentru cã, am mai spus-o, pirateria software nu este altceva decât un furt. 
        La nivel mondial existã o organizatie specializatã OMPI - Organizatia Mondialã a Proprietãtii Intelectuale, care a propus o lege tip în domeniul protectiei produselor informatice, lege care, la nivel european, a fost corelatã cu Directiva CEE - Comunitatea Economicã Europeanã 91/250 din 14 mai 1991 si care este aplicabilã la nivelul Comunitãtii Europene si în acest moment. 
        În SUA produsele software sunt apãrate printr-o lege intratã în vigoare încã din data de 1 ianuarie 1978, practic aceasta fiind prima lege care a asimilat programul de calculator cu opera literarã. 
        În Europa, desi existã directiva comunitarã mentionatã mai sus, fiecare tarã, fie membrã sau doar aspirantã la Comunitatea Economicã Europeanã, are propriile legi interne adaptate realitãtilor sociale ale acelei tãri, dar care sunt armonizate cu cele comunitare. 
        Organizatia guvernamentalã care se ocupã la noi cu protectia drepturilor de autor se numeste ORDA - Oficiul Român pentru Drepturile de Autor. În ultimul trimestru al anului 2000 a fost emisã o ordonantã guvernamentalã si o metodologie de înregistrare oficialã a programelor de calculator în scopul protectiei, RPC - Registrul pentru Programele de Calculator. Cu numai câteva sãptãmâni în urmã i-am vizitat, în scopul clarificãrii modului de înregistrare oficialã a software-ului apartinând Directiei Informatice din Sidex. Nu micã a fost surprinderea când am aflat cã suntem primii care batem la aceastã usã cu asemenea pretentii. Cu alte cuvinte, activitatea privind protectia programelor de calculator lipseste cu desãvârsire. În schimb este în plinã efervescentã cea din domeniul fonogramelor si a muzicii în general. 
        Pe lângã ORDA, în tara noastrã îsi mai desfãsoarã activitatea încã o organizatie specializatã si autorizatã international pentru investigarea în domeniul respectãrii drepturilor de autor pentru programele de calculator. Ea se numeste BSA - Business Software Alliance si a desfãsurat în ultimii ani o activitate intensã, dar mai au multe de fãcut în directia informãrii marii mase a utilizatorilor. BSA nu prea verificã marile firme (de stat sau private), ministerele, bãncile, Parlamentul sau Guvernul care, trebuie sã recunoastem, sunt primele institutii cãrora ar trebui sã li se cearã sã respecte legea. 
        Chiar si unii producãtori de calculatoare au de suferit din cauza pirateriei soft, acestia vânzând calculatorul cu tot soiul de sisteme de operare si produse software preinstalate, dar fãrã licentele corespunzãtoare. 
        Pe 6 octombrie 1999 s-a pronuntat si prima sentintã penalã din România împotriva unui pirat. La Judecãtoria Ploiesti un administrator al firmei Andantino SRL a fost condamnat la sase luni închisoare, cu suspendarea pedepsei si la plata a 26 milioane lei organizatiei BSA, pentru cã a fost surprins de politie si inspectorii ORDA în timp ce comercializa CD-uri cu programe de calculator la punctul de lucru al societãtii sale. 
<---Sus la cuprins 

15. Statistici despre pirateria software
        Asa cum s-a mai spus, pirateria software reprezintã folosirea nepermisã si utilizarea fãrã drept de autor a programelor de calculator. 
        Legea copyrightului din tara noastrã, care reglemeteazã pirateria software, are în vedere si sanctionarea unor fapte de genul publicãrii unor programe existente sub un alt nume sau a publicãrii unui program de asemeni existent, însusindu-si pe nedrept calitatea de autor. Pedeapsa pentru aceste fapte este închisoare de la trei luni la cinci ani sau amendã de la 500.000 la 10.000.000 lei. 
        Se spune cã (si vom vedea mai departe cã aproape toate statisticile o confirmã) rata pirateriei soft din tara noastrã este cea mai ridicatã: ocupãm, si în acest domeniu, ca în multe altele, primul loc în Europa (fãrã Rusia). 
        Conform unor studii efectuate de BSA (Business Software Alliance) si SIIA (Software & Information Industry Association), România ocupã locuri fruntase nu numai în Europa, ci si în lume. 
        Din punct de vedere istoric, rata pirateriei din tara noastrã a scãzut de la 93% în 1994, la 81% în 1999 si putin sub 80% în anul 2000. Desi în continuã scãdere, procentul rãmâne totusi îngrijorãtor si este cel mai ridicat din Europa (în 1999 Rusia detinea 89%). 
        Statisticile mentionau în urmã cu doi ani cã media pentru Europa rãsãriteanã era de 70%, în timp ce Europa de Vest avea o medie de numai 34% (sub 30% situându-se Marea Britanie cu 26%, Germania cu 27% si Danemarca cu 29%). Este cunoscutã si media mondialã de 36%, cu extremele în Vietnam care detine recordul absolut de 98% si SUA care are doar 25%. 
        Tot în urmã cu doi ani pierderile estimate datorate achizitionãrii pe cãi ilegale a produselor software au fost de peste 15 milioane dolari. În acelasi an doar 17 cazuri s-au aflat în investigarea organelor de politie din Bucuresti si judetele Constanta, Vâlcea si Cluj, desi numãrul celor depistati si prinsi în flagrant în raidurile efectuate de BSA sunt de 10 ori mai mare. 
        SIIA a inclus România pe lista tãrilor care trebuie supravegheate de cãtre US Trade Representative. Pe aceeasi listã mai apar: Arabia Saudita, Argentina, Brazilia, Irlanda, Korea, Malaezia, Mexic, Polonia, Singapore, Tailanda, Taiwan si Uruguay. 
        Pentru cei interesati în a da o mânã de ajutor în lupta împotriva pirateriei software BSA a pus la dispozitie o linie telefonicã Hot Line 01-210.41.54. Ea poate fi folositã pentru cazuri de furturi de programe sau utilizãri ilegale din cadrul companiilor, institutiilor financiare, colegii si universitãti, autoritãti locale sau a organizatiilor non-profit. 
        Un alt top în care România detine tot un loc "fruntas" este cel al tãrilor de provenientã a infractorilor. Din acest punct de vedere România ocupã locul patru în lume, dupã Ucraina. 
        Societatea, economia si statul se bazeazã din ce în ce mai mult pe integrarea tehnicii de calcul în aplicatii importante, dar fãrã a analiza riscurile. În acelasi timp, prosperitatea sau ruina firmelor de stat sau particulare au devenit dependente si ele de tehnica de calcul. Promisiunile guvernantilor privind noua Românie conectatã online par si mai îndepãrtate de realitate, dacã avem în vedere cel mai recent sondaj care mentioneazã cã tara noastrã alocã cele mai mici sume pentru dezvoltarea IT (Information Technology). Si din acest punct de vedere ocupãm tot primul loc în Europa. Mai precis, într-un an, pe un locuitor se investesc doar 12 dolari. În timp ce Bulgaria se aflã înaintea noastrã, cu 15 dolari/locuitor/an, ca sã nu mai vorbim de Polonia cu 60, Ungaria cu 100 si Cehia cu 140 dolari/locuitor/an. 
<---Sus la cuprins 

16. Pirateria software - cauze posibile
        În fata dezvoltãrii extraordinare a lumii computerului suntem nevoiti sã recunoastem cã acesta a devenit un instrument autentic de falsificare. Experienta ne aratã cã infractorii se inspirã fãrã reticentã din orice nouã dezvoltare hardware sau software. Rãufãcãtorul care "opera", pânã nu demult, la automatele de jocuri cu sârme, surubelnite, magneti si burghie, astãzi îsi poate permite sã cumpere, contra unor sume relativ mici, un laptop si programe specializate de manipulare. 
        Încã de acum zece ani au fost identificate si catalogate principalele cauze ale infractiunilor din lumea calculatoarelor. Iatã, într-o prezentare succintã, doar câteva dintre acestea. 
        Aproape toate activitãtile umane sunt din ce în ce mai  dependente de tehnica de calcul. Societatea, economia si statul se bazeazã tot mai mult pe integrarea tehnicii de calcul în aplicatii importante, însã fãrã o analizã serioasã a riscurilor. 
        Sistemele de calcul dezvoltate în ultimile douã decenii, si cu precãdere calculatoarele de tip IBM-PC, au fost concepute si proiectate fãrã sã asigure suficient de bine securitatea si controlul. De aceea, chiar si cei neinitiati pot introduce în acestea, constient sau nu, erori prin virusi sau alte programe. Cu probleme asemãnãtoare se confruntã însã si sistemele de tip Mac-Intosh sau Unix. Practic, s-ar putea spune cã nu avem de-a face cu o criminalitate asistatã de calculator, ci doar cu existenta unor pericole iminente si posibilitãti de abuz, prin însãsi lipsa de securitate a calculatoarelor si retelelor. 
        În fapt, multi dintre spãrgãtorii si autorii de virusi nu au motive criminale atunci când "atacã" un calculator strãin. Lipsa de eticã si/sau de cunostinte privind legislatia si interdictiile, pot determina sã nu-si considere preocupãrile lor ca fiind "criminale". 
        În plus, se stie cã sistemele de calcul foarte rãspândite astãzi, precum PC-urile, retele s.a., nu contin componente pentru pãstrarea urmelor sau, în cazul mainframe-urilor, acestea sunt deseori neutilizate. 
        În acelasi timp, organele de cercetare (politie, procuraturã) ca si expertii în drept (judecãtori, avocati) înteleg cu destulã dificultate elementele criminale din domeniul utilizãrii sistemelor de calcul. Mai sunt si astãzi situatii în care unele procese împotriva spãrgãtorilor de coduri sunt bazate pe expertize neconvingãtoare pentru completul de judecatã. Uneori sunt necesare informatii suplimentare pentru ca judecãtorul sã înteleagã bine natura, obiectul juridic, obiectul material si celelalte elemente care definesc infractiunea. Este bine cunoscut cazul din procesul KGB-ului în care chiar spãrgãtorii au fost nevoiti sã explice judecãtorului ce înseamnã “E-mail”. 
        Statul si economia, societatea în general, au devenit dependente de o tehnicã de calcul nesigurã. De aceea, unele abuzuri comise pot fi cu greu considerate drept criminale. În plus, multe din ele nu pot fi urmãrite cu eficientã. 
        Nu în ultimul rând se apreciazã cã nu existã legi sau cele care existã au multe "scãpãri" si nu sunt suficient de clare. Totodatã, o bunã parte a delictelor comise cu calculatorul nu sunt si nu pot fi încã descoperite. Nu trebuie sã uitãm însã cã mafia este mai interesatã decât societatea si statul sã speculeze avantajele extraordinare pe care le oferã tehnica de calcul. Si dacã pânã acum acest lucru nu pare a fi evident, sunt semne clare cã afacerile cu droguri si arme devin mai putin "rentabile" decât afacerile mafiote prin intermediul computerului. Mai mult ca sigur, într-o bunã zi mafiotii vor pãtrunde si vor încerca sã domine aceastã piatã inimaginabilã de resurse din domeniul tehnologiei informatiei. 
<---Sus la cuprins 

17. Despre furtul de carduri
        În bunã mãsurã datoritã multiplelor facilitãti oferite de reteaua globalã Internet, infractionalitatea prin intermediul calculatorului din ultimii ani s-a extins si diversificat. Au apãrut astfel câteva noi tipuri de infractori. 
        Dacã o bunã parte din asa-numitii hackeri obisnuiesc doar sã-si bage nasul peste tot, din curiozitate sau nu, fãrã sã urmãreascã neapãrat un câstig material, o nouã categorie de ilegalisti, cunoscutã în lumea informaticii sub denumirea de crackeri, au ca scop bine definit câstigul în bani sau obiecte, obtinut prin spargerea unor site-uri care contin în bazele de date numere de cãrti de credit. 
        Carderii, asa cum mai sunt numiti acesti infractori, sunt cei care valorificã numerele unor cãrti de credite, de la distanta si adãpostul oferite de un fotoliu comod în care stau ceasuri întregi în fata unui computer conectat la Internet. Informatiile pe care le obtin dupã o muncã deseori istovitoare, sunt folosite pentru a cumpãra de la magazinele on-line diferite produse, pe care le vând apoi la preturi mai mici. 
        Existã multe metode de actiune la îndemâna infractorilor din aceastã categorie. Câteva dintre ele sunt bine-cunoscute, fiind publicate chiar si pe unele site-uri, sau "discutate" în unele grupuri de discutii pe Internet. Altele însã, nu pot fi decât imaginate, rãmânând necunoscute, deoarece poartã amprenta inventivitãtii "operatorului" însusi care, cel mai probabil, nu si-ar vinde "arta" pentru nimic în lume. 
        Internetul oferã anumite posibilitãti de accesare a informatiilor utile pentru acest scop. Ajungând la ele, rãufãcãtorul pune în functiune un program special conceput pentru a genera aleator numere pe structura unor coduri de carduri si, cu putin noroc, poate "nimeri" un numãr valid, cu care apoi comandã cu succes diferite obiecte din magazinul on-line vizat. Desigur, totul merge foarte bine, mai ales dacã magazinul respectiv nu are prevãzut un sistem sigur de verificare a cardurilor. 
        Anumite numere de cãrti de credit pot fi aflate uneori si prin intermediul unor persoane "binevoitoare" care, desigur, trebuie plãtite pentru serviciile lor. Aceasta este însã o variantã "costisitoare" si nu este preferatã de carderi. 
        Pentru ca operatiunea sã se deruleze în bune conditii pânã la capãt mai este necesar sã se stabileascã si o adresã la care marfa comandatã sã fie expediatã. Se întelege, nu acasã trebuie primit acest gen de marfã, pentru cã riscul este prea mare. Dar solutii se gãsesc întotdeauna, mai ales de cãtre cei ingeniosi. 
        O regulã bine cunoscutã în lumea carderilor este aceea cã nu de pe calculatorul de acasã se comandã marfa si nici de pe unul pe care se stie cã are acces. Iar solutii pentru aceastã categorie de probleme existã suficiente. De exemplu, se poate apela cu usurintã si fãrã a da nimic de bãnuit, la serviciile oferite contra unui cost banal de un Internet Café. 
        O altã regulã folositã de carderi constã în aceea cã o comandã trebuie sã se limiteze, de la câteva sute la câteva mii de dolari. Altfel bate la ochi. 
        Valorificarea mãrfii dupã primire este si ea o treabã care necesitã destulã atentie. Regula de aur este sã nu vinzi la oricine, iar pretul trebuie sã ofere satisfactie si clientului. Se poate apela uneori si la intermediari în scopul pierderii urmei, însã acestia vor dori si ei un comision. 
        În tara noastrã riscurile unei astfel de infractiuni sunt minore, mai ales în conditiile în care nu existã nici mãcar un cadru legislativ adecvat, cu referiri la acest tip de infractionalitate. 
<---Sus la cuprins 

18. Securitatea retelelor
        Dupã cum stim, primele retelele de calculatoare au fost folosite în principal de cercetãtorii din universitãti pentru trimiterea postei electronice. Astãzi, milioane de cetãteni din toate colturile lumii folosesc retelele pentru diferite categorii de operatiuni bancare, pentru a face cumpãrãturi, pentru plata unor taxe etc. De aceea, problema securitãtii a devenit una foarte importantã pentru multe din aplicatii. Existã numeroase pericole privind securitatea unei retele. În acelasi timp, existã si multe tehnici pentru a face retelele mai sigure. 
        Securitatea nu înseamnã altceva decât asigurarea cã persoane neautorizate sau pur si simplu curioase, nu pot avea acces sã citeascã sau, si mai rãu, sã modifice mesajele apartinând altora. Ea vizeazã pe cei care încearcã sã apeleze servicii la distantã pe care nu sunt autorizati sã le foloseascã. În acelasi timp securitatea mai poate implica si verificarea dacã un mesaj provine de acolo de unde trebuie sau vine din altã parte. 
        Altfel spus, securitatea sistemelor de calculatoare are ca obiect problemele legate de capturarea si falsificarea mesajelor autorizate, ocupându-se totodatã si de cei care nu recunosc faptul cã au trimis anumite mesaje. 
        Majoritatea problemelor de securitate sunt cauzate în mod intentionat de persoane rãuvoitoare care încearcã sã obtinã anumite beneficii sau sã provoace pur si simplu rãu cuiva. În problemele de securitate avem de-a face, de regulã, cu adversari inteligenti si deseori bine dotati material. De aceea, lupta împotriva lor este foarte dificilã si deseori este mentinutã la cote foarte înalte de spectaculozitate si interes. 
        Pentru a câstiga astfel de bãtãlii este nevoie sã-ti cunosti foarte bine adversarii, si înainte de toate, trebuie sã le întelegi motivele. Iatã, într-o prezentare succintã, câteva din principalele motive ale celor care în mod obisnuit sãvârsesc astfel de fapte. 
        Un elev sau un student oarecare poate sãvârsi o actiune de acest gen pentru a se distra, furând mesajele de postã electronicã a celorlalti. În schimb, un spãrgãtor o face ori pentru a testa securitatea sistemului cuiva, ori pentru a fura datele din calculatorul altuia. 
        Un om de afaceri poate fi interesat sã descopere planul strategic de marketing al unor competitori, în timp ce, un fost angajat al unei firme poate sãvârsi aceste fapte pentru a se rãzbuna cã a fost concediat. 
        Un finantist sau un contabil poate viza sustragerea unor sume de bani de la o companie si a le depozita într-un cont propriu. Tot asa si un sarlatan oarecare, care poate fura numere de cãrti de credit pentru a le vinde sau valorifica. 
        Motive cu totul distincte pot avea spionii sau teroristii: acestia vor urmãri în mod sigur aflarea unor secrete militare sau de alt interes din tabãra inamicului. 
        În general, securitatea unei retele de calculatoare poate viza urmãtoarele categorii de probleme: 
                1) confidentialitatea, adicã pãstrarea informatiei departe de utilizatorii neautorizati; 
                2) autentificarea, care constã în determinarea identitãtii unei persoane; 
                3) nerepudierea, care are în vedere semnãtura si confirmarea acesteia, si 
                4) controlul integritãtii, adicã siguranta cã mesajul apartine cu adevãrat celui de la care este asteptat. 
       În practicã, o retea de calculatoare este alcãtuitã din mai multe nivele. Fiecare nivel în parte poate contribui la securitatea acesteia. De exemplu, la nivelul legãturã de date pachetele transmise pe o linie punct-la-punct pot fi codificate când pãrãsesc una dintre masini si decodificate când intrã în cealaltã. 
        Dacã unele sesiuni trebuie sã fie în mod obligatoriu protejate, de exemplu acelea care implicã cumpãrãturile on-line prin cãrti de credit, altele nu necesitã neapãrat acest lucru. Nivelul cel mai important pentru asigurarea securitãtii unei retele este nivelul aplicatie. La acest nivel apare necesitatea utilizãrii unor protocoale suport care sã permitã functionarea aplicatiilor. Securitatea nu este asiguratã de un singur protocol, ci de un mare numãr de concepte si protocoale. Acestea sunt folosite pentru asigurarea securitãtii pentru aplicatiile care necesitã acest lucru. 
<---Sus la cuprins 

19. Criptarea si decriptarea mesajelor
        Arta de a concepe si construi cifruri se numeste criptografie iar cea de a sparge cifruri se numeste criptanalizã. Împreunã, acestea alcãtuiesc stiinta numitã criptologie. 
        Criptografia are o traditie veche. Ea a fost inventatã de cãtre cei care au vrut ca mesajele lor scrise sã fie secrete. Cele mai importante aplicatii au fost însã în domeniul militar. Întrucât a existat dintotdeauna pericolul descifrãrii unui cod, singura solutie de protectie folositã la acea vreme se baza pe schimbarea rapidã a metodei de criptare. 
        Mesajul care trebuie criptat poartã numele de text clar, în timp ce mesajul criptat este cunoscut sub numele de text cifrat. Pentru a cripta si/sau decripta un mesaj este nevoie de o cheie. Asadar, în cazul în care inamicul reuseste sã capteze mesajul, dacã nu cunoaste cheia, nu-l va putea descifra decât rareori si cu o mari dificultãti. O regulã fundamentalã, utilizatã în criptografie, presupune cunoasterea de cãtre orice criptanalist a metodei generale de criptare. O cheie secretã are avantajul cã poate fi schimbatã ori de câte ori este nevoie; deci nu se schimbã metoda, ci doar cheia. 
        Cu cât cheia are o lungime mai mare, cu atât algoritmul de decriptare presupune un efort mai mare. O cãutare exhaustivã în spatiul cheilor ar conduce la un efort exponential în raport cu lungimea acestora. Se apreciazã uneori cã secretul este acela de a avea un algoritm puternic, dar public, dimpreunã cu o cheie suficient de lungã. 
        Este eronatã aprecierea cã, dacã un cifru poate rezista unui atac, atunci acesta este sigur. Desigur, existã si cazuri în care criptanalistul poate ghici unele pãrti din textul clar. 
        În criptografia modernã se folosesc douã tipuri de cifruri: cu substitutie si cu transpozitie. Primul se bazeazã pe faptul cã fiecare literã sau grup de litere este înlocuit pentru deghizare cu altã literã sau alt grup de litere. Deci cifrurile cu substitutie pãstreazã ordinea simbolurilor din textul clar, dar le deghizeazã. În schimb, cele cu transpozitie reordoneazã literele, dar nu le deghizeazã. 
        Identificarea tipului de cifru este o problemã dificilã pentru orice criptanalist. Acestia analizeazã frecventa de aparitie a unei litere si alte caracteristici specifice limbii respective (de exemplu, frecventa grupurilor de douã sau mai multe litere). Incluzând si alte tehnici specifice acestei munci, criptanalistul poate ajunge mai întâi la rezolvarea dilemei privind tipul cifrãrii, apoi va trece la descifrarea cheii si a textului cifrat. 
        Construirea unui cifru imposibil de spart se face astãzi destul de simplu: ea se bazeazã pe alegerea unui sir aleator de biti pe post de cheie, dupã care se converseste textul clar într-un sir de biti. În final se aplicã o operatie logicã între cele douã siruri, bit cu bit. Textul cifrat rezultat nu poate fi spart, deoarece orice text clar posibil este în mod egal un probabil candidat, fiecare literã apare la fel de des si deci textul cifrat nu furnizeazã absolut nici o informatie criptanalistului. Metoda cheilor acoperitoare, cãci asa se numeste, are însã si unele dezavantaje: cheia nu poate fi memoratã, deci necesitã o copie scrisã a acesteia, lungimea textului cifrat este limitatã de dimensiunea cheii etc. 
        Metoda devine însã foarte utilã atunci când beneficiem de ajutorul calculatorului. Cheia, memoratã pe un CD special si "amestecatã" cu ceva muzicã, nu dã niciodatã de bãnuit. 
        Criptografia aplicatã pe calculator se bazeazã pe douã principii: 1) un mesaj criptat trebuie sã continã informatie redundantã, care nu ajutã la întelegerea mesajului, dar împiedicã intrusii sã pãcãleascã receptorul trimitând un mesaj fals. 2) sunt necesare unele mãsuri pentru a împiedica intrusii sã retransmitã mesaje mai vechi. Se obisnuieste introducerea în fiecare mesaj a unei amprente de timp, validã doar pentru un termen scurt. 
        Desi are un caracter mai putin general, utilizarea algoritmilor cu cheie secretã este o metodã destul de puternicã. Criptografia modernã utilizeazã algoritmi de diverse tipuri, inclusiv metodele traditionale. Obiectivul este ca acestia sã fie complecsi si ireversibili, astfel încât un criptanalist sã nu poatã descifra mesajele. Uneori se adaugã un numãr suficient de mare de niveluri, astfel ca cifrul sã fie o functie extrem de complicatã. 
        Multi algoritmi foarte greu de spart sunt cu cheie publicã si se bazeazã pe calculul logaritmilor discreti sau pe curbe eliptice, pe dificultatea factorizãrii numerelor mari etc. 
        Existã asadar, numerosi algoritmi de criptare, dar existã si standarde în domeniul criptãrii, adoptate de unele tãri pentru anumite categorii de mesaje. De exemplu, Agentia americanã secretã NSA-National Security Agency, este o agentie spãrgãtoare de coduri, care utilizeazã cel mai mare numãr de specialisti matematicieni, informaticieni si criptologi din lume. 
        Si telefonia a gãsit solutii pentru a controla confidentialitatea mesajelor. Un recent pachet software, Ositron Tel 2.1, ce poate fi cumpãrat cu numai 200 DM, cripteazã în timp real cuvintele rostite, astfel încât un intrus nu poate auzi decât sunete nearticulate. 
<---Sus la cuprins 

20. Semnãturile digitale
        Dacã mesajele sãpate în piatrã au dãinuit vreme de milenii în aceleasi locuri, în schimb datele prelucrate de calculatoarele de astãzi pot fi transportate oriunde în lume. 
        Tot din vremuri strãvechi vine si credinta în pãstrarea adevãrului prin documente scrise. “Verba volant, scripta manent”, spune un vechi proverb latin. Odatã cu aparitia tiparului lumea scrisului a fost zguduitã puternic. Astãzi, calculatoare puternice, echipate cu scanere, imprimante laser si color si cu programe performante de graficã avansatã, pot produce “minciuni autentice”. Mai mult, alãturi de documente falsificate, se pot atasa si fotografii false. Digitizarea fotografiilor cu ajutorul unui scanner si un editor grafic micsoreazã astãzi valoarea de dovadã a pozelor sau a negativelor. Depunerea rezultatului pe hârtie sau dischetã si transmiterea lui unui atelier pentru executarea unui diapozitiv sau a unui negativ color nu este deloc o treabã dificilã. Aparatele foto cu schitare digitalã reprezintã un progres imens al sfârsitului de mileniu. 
        În conditiile în care fotocopiile nu sunt valabile, autenticitatea multor documente legale, financiare si de alt gen, este determinatã de prezenta sau absenta unor semnãturi autorizate scrise de mânã. Pe sistemele de calcul este necesarã înlocuirea transportului fizic al documentelor scrise cu cernealã pe hârtie, cu altceva care sã rezolve problema autentificãrii. Problema de a concepe un înlocuitor pentru semnãturile scrise de mânã este destul de dificilã. De fapt, este necesar un sistem prin care una din pãrti poate trimite mesaje "semnate" celeilalte pãrti, astfel încât: 
                1) destinatarul sã poatã verifica identitatea pretinsã de expeditor - de exemplu, în sistemele financiare, 
                2) expeditorul sã nu poatã renega mai târziu continutul mesajului - de exemplu, pentru protejarea destinatarului împotriva fraudei, si 
                3) destinatarul sã nu poatã sã pregãteascã el însusi mesajul. 
        Ca si criptarea, semnãturile digitale pentru autentificare pot folosi chei secrete. Acestea sunt pãstrate de cãtre o autoritate centralã care stie totul si în care oricine are încredere. Fiecare utilizator alege o cheie secretã si o depune personal la autoritatea centralã. Atunci când clientul trimite un mesaj în clar semmnat, receptorul îl trimite la oficiul central, îl decripteazã si îl reprimeste în clar cu o amprentã de timp. Dezavantajul acestei metode este acela cã oricine trebuie sã aibã încredere în autoritatea centralã, care poate citi toate mesajele semnate. Oficiul central apartine, de regulã, unui guvern, unei bãnci sau oamenilor legii. Cu toate acestea, astfel de organizatii nu inspirã suficientã încredere cetãtenilor. De aceea, sunt preferate de multe ori solutii care eliminã existenta unei autoritãti de încredere. 
        Tehnica semnãturilor digitale utilizeazã si chei publice. Dacã însã transmitãtorul dezvãluie cheia secretã, atunci oricine poate transmite mesajul, inclusiv receptorul. Alt dezavantaj se poate manifesta atunci când transmitãtorul decide sã-si schimbe cheia periodic. Si în acest caz apare necesitatea ca o autoritate sã înregistreze toate schimbãrile de chei si datele acestora. Cu toate aceste inconveniente, orice algoritm cu cheie publicã poate fi folosit pentru semnãturi digitale. Standardul recunoscut în industrie este algoritmul RSA, dar existã si alte variante, de exemplu, NIST-National Institute of Standard and Technology, propus în 1991 si devenit azi standardul DSS - Digital Signature Standard. Acesta din urmã foloseste ca principiu de bazã dificultatea calculului logaritmilor discreti în locul factorizãrii numerelor mari. 
        Tehnicile de semnãturã digitalã sunt criticate uneori pentru cã înglobeazã în acelasi timp douã functii distincte: autentificarea si confidentialitatea. Dacã autentificarea este necesarã foarte des, confidentialitatea poate sã nu fie necesarã în multe din aplicatiile practice. Criptarea fiind un procedeu considerat lent, adeseori se doreste sã existe posibilitatea de a se trimite documente ca text clar, însã semnate. În acest caz se aplicã o tehnicã bazatã pe rezumate de mesaje, pentru rapiditatea criptãrii unui text cu un algoritm cu cheie publicã. 
        O nouã tehnicã, descoperitã în 1979, este cunoscutã sub numele de atacul zilei de nastere. Folosind idei împrumutate din teoria probabilitãtii, ea are avantajul cã reduce substantial numãrul de operatii pentru criptare. 
        În general, implicatiile securitãtii unei retele pentru securitatea individualã si a societãtii pot fi puternice. Unele consecinte pot atinge probleme sensibile, precum: algoritmii nu trebuie dezvãluiti; nici unui guvern nu-i convine ca cetãtenii sãi sã aibã secrete fatã de el; unele tãri interzic cu desãvârsire criptografia neguvernamentalã, doar guvernul detinând toate cheile utilizate. Deseori, intervin si oamenii legii care, sub motivatia de a prinde criminalii, doresc sã impunã diferite procedee de control. 

Scurtã istorie a virusilor
        Istoria virusilor de calculatoare este lungã si interesantã. Dar ea a devenit cu adevãrat palpitantã abia din momentul în care a început sã se dezvolte industria PC-urilor. Pe mãsurã ce dezvoltarea acestor calculatoare noi progresa, a devenit posibilã si accesarea a mai mult de un program într-un singur computer. În acelasi timp, s-a manifestat si o reactie împotriva a tot ceea ce însemna computerul. Aceastã tendintã are rãdãcini mai vechi, dar impactul computerelor de tip PC a fost asa de mare, încât si reactiile împotriva acestora au început sã se facã mai evidente. 
        În anul 1986, niste programatori de la Basic&Amjad au descoperit cã un anumit sector dintr-un floppy disk contine un cod executabil care functiona de câte ori porneau computerul cu discheta montatã în unitate. Acestora le-a venit ideea înlocuirii acestui cod executabil cu un program propriu. Acest program putea beneficia de memorie si putea fi astfel copiat în orice dischetã si lansat de pe orice calculator de tip PC. Ei au numit acest program virus, ocupând doar 360 KB dintr-un floppy disc. 
        În acelasi an, programatorul Ralf Burger a descoperit cã un fisier poate fi fãcut sã se autocopieze, atasând o copie într-un alt director. El a fãcut si o demostratie despre acest efect pe care l-a numit VirDem (Virus Demonstration). Acesta a reprezentat un prim exemplu de virus, autentic dar destul de nevinovat, întrucât nu putea infecta decât fisierele cu extensia .COM. 
        La scurt timp au început sã aparã numerosi virusi, fabricati peste tot în lume. Ei au evoluat rapid, luând diverse forme si înglobând idei din ce în ce mai sofisticate. 
        Iatã o scurtã dar spectaculoasã evolutie a fabricãrii în serie în toate colturile lumii si lansãrii pe piatã a virusilor: 
                - în anul 1990 erau cunoscuti si catalogati 300 de virusi 
                - în anul 1991 existau peste 1000 de virusi 
                - în anul 1994 erau înregistrati peste 4000 de virusi 
                - în anul 1995 s-au înregistrat pseste 7000 de virusi 
        Anul 1995 este cunoscut ca fiind si anul în care a început sã aparã conceptul de macrovirus, devenind în scurt timp o adevãratã amenintare, deoarece erau mult mai usor de fabricat decât pãrintii lor virusii. Acestia nu erau adresati numai anumitor platforme specifice, precum Microsoft Word pentru Windows 3.x/95/NT si Macintosh, astfel încât ei puteau fi folositi pentru orice program, usurându-se calea de aparitie a cunoscutilor microvirusi care au infestat fisierele la acea vreme produsul Lotus AmiPro. 
        Primul dintre macrovirusi a fost cel folosit în Word si Word Basic. În luna iulie 1996 a apãrut si primul microvirus cunoscut sub numele ZM.Laroux care era destinat distrugerii produsului Microsoft Excel. 
<---Sus la cuprins 

Ce este un virus de calculator
        Nu ne-am propus în aceste capitole sã lãmurim complet problema si sã discutãm toate particularitãtile referitoare la virusii calculatoarelor. Ne-am propus doar sã abordãm acest subiect din punct de vedere al realitãtii obiective, pornind de la faptul cã acesti virusii existã, sunt o realitate de multã vreme si fac mult rãu. Ne-am propus, totodatã, sã întelegem mai bine ce reprezintã acesti virusi ai calculatoarelor, cum se rãspândesc ei, ce amenintã si cum ne putem apãra împotriva lor. În fine, vom prezenta câteva exemple, dintre cele mai concludente, si vom descrie pagubele produse. În fine, vom discuta si despre metodele practice de a combate acest flagel. 
        Mai precizãm cã aceste capitole nu au deloc pretentia de a epuiza subiectul. Ele se adreseazã acelor utilizatori care folosesc calculatorul aproape zilnic dar nu-l cunosc suficient de bine. Ca urmare, nu vom oferi nici un lucru nou pentru programatorii, inginerii de sistem sau administratorii de sisteme, baze de date sau aplicatii. Cu alte cuvinte, nu-i vom putea ajuta în mod deosebit pe adevãratii specialisti ai calculatoarelor, interesati de aceastã problemã în cele mai mici detalii. 
        A fost cu adevãrat o mare surprizã pentru omenire atunci când a descoperit, acum câteva decenii, si a trebuit sã accepte ideea existentei unor virusi de altã naturã decât cea biologicã. 
        Un virus de calculator, sau virus informatic asa cum i se mai spune, nu este altceva decât un program de dimensiuni mici, construit cu scopul de a face o glumã sau de a sabota pe cineva. Acest program are, de regulã, proprietatea cã se autoreproduce, atasându-se altor programe si executând operatii nedorite si uneori de distrugere. 
        Dimensiunile mici ale programului-virus reprezintã o caracteristicã importantã, întrucât autorii tin foarte mult ca produsul lor cu intentii agresive sã nu fie observat cu usurintã. 
        Asa cum am mentionat deja, când un virus infecteazã un disc, de exemplu, el se autoreproduce, atasându-se la alte programe, inclusiv la programele vitale ale sistemului. Ca si în cazul unui virus real, efectele unui virus al calculatorului pot sã nu fie detectate o perioadã de mai multe zile sau sãptãmâni, timp în care, orice disc introdus în sistem poate fi infectat cu o copie ascunsã a virusului. 
        Atunci când apar, efectele sunt diferite, variind de la mesaje glumete la erori în functionarea programelor de sistem sau stergeri catastrofice a tuturor informatiilor de pe un hard disk. De aceea nu este indicat sã se plece de la ipoteza cã un virus nu înseamnã ceva mai mult decât o glumã. 
        În general, cei care construiesc virusi sunt programatori autentici, cu experientã bogatã si cu cunostinte avansate în limbajul de programare pe care îl folosesc. Elaborarea de virusi este uneori si o activitate de grup, în care sunt selectati, antrenati si plãtiti cu sume uriase specialistii de înaltã clasã. 
        Virusul informatic este, asadar, un program rãu intentionat, introdus în memoria calculatorului, care la un moment dat devine activ, atacând prin distrugere sau alterare fisiere sau autocopiindu-se în fisiere aflate pe diferite suporturi magnetice. Fiecare program infectat poate la rândul sãu sã infecteze alte programe. 
        Virusul este caracterizat de urmãtoarele proprietãti: 
                - poate modifica fisiere si programe ale utilizatorilor, prin inserarea în acestea a întregului cod sau numai a unei pãrti speciale din codul sãu 
                - modificãrile pot fi provocate nu numai programelor, ci si unor grupuri de programe 
                - are nevoie si poate sã recunoascã dacã un program a fost deja infectat pentru a putea interzice o nouã modificare a acestuia. 
        Fiecare virus se autoidentificã, în general pentru a evita sã infecteze de mai multe ori acelasi fisier. Identificatorul recunoscut de virus are sensul de "acest obiect este infectat, nu-l mai infectez". 
        Controversata problemã a virusilor de calculatoare a nãscut ideea cã orice virus poate fi combãtut, adicã depistat si anihilat. Cu toate acestea, existã programatori care sustin cã pot construi virusi ce nu pot fi detectati si distrusi. Este cazul unui grup de programatori polonezi care au anuntat pe Internet, în urmã cu câtiva ani, cã pot construi astfel de "arme" imbatabile. Programul lor, bine pus la punct, continea câteva idei interesante care, dacã ar fi fost duse la capãt, probabil cã ar fi dat multã bãtaie de cap utilizatorilor de servicii Internet. Supãrati de faptul cã lumea a exagerat atât de mult cu costurile pe care le-a provocat virusul cunoscut sub numele de "ILoveYou", acesti programatori intentionau sã demonstreze întregii lumi cã nu acest mult prea mediat virus este cel mai "tare". Dupã pãrerea lor, ar putea fi construiti virusi care pot distruge cu mult mai mult decât a fãcut-o "ILoveYou", adicã o pagubã la scarã planetarã estimatã atunci la circa 6 miliarde de dolari SUA. În plus, autorii au expus metode noi de reproducere a virusilort, fãrã posibilitãti prea mari de a putea fi depistati si anihilati. 
       Intentiile, fãcute publice de acesti indivizi, pãreau dintre cele mai diabolice. Din fericire, se pare cã acest plan diabolic nu a fost pânã la urmã dus la capãt, amenintãrile acestor indivizi oprindu-se doar la faza de proiect. Totusi, aceste amenintãri au putut avea mãcar efectul unui adevãrat semnal de alarmã. A fost avertizatã întreaga omenire cã pot exista si din acest punct de vedere amenintãri dintre cele mai serioase care, desigur, nu ar trebui deloc neglijate. 
<---Sus la cuprins 

Clasificarea virusilor
        Virusii informatici nu afecteazã numai buna functionare a calculatoarelor. Printr-o proiectare corespunzãtoare a pãrtii distructive, cu ei pot fi realizate si delicte de spionaj sau fapte ilegale de santaj si constângere. 
        Virusii pot fi clasificati dupã diferite criterii: modul de actiune, tipul de amenintare, grade de distrugere, tipul de instalare, modul de declansare etc. Existã unele clasificãri mai vechi care, desigur, nu mai corespund astãzi. Totusi, o enumerare a acestora este beneficã, deoarece ea reflectã diversitatea caracteristicilor si tipurilor de virusi. Iatã o astfel de clasificare, oferind pentru câteva variante mai interesante si unele detalii (în aceastã prezentare a fost preferatã ordinea alfabeticã, pentru a putea fi consultatã ca pe un dictionar): 
                . Bacteria - este programul care se înmulteste rapid si se localizeazã în sistemul gazdã, ocupând procesorul si memoria centralã a calculatorului, provocând paralizia completã a acestuia. 
                . Bomba (Bomb) - este un mecanism, nu neapãrat de tip viral, care poate provoca în mod intentionat distrugerea datelor. Este de fapt ceea ce face faima virusilor. Pentru utilizator efectele pot varia de la unele amuzante, distractive, pânã la adevãrate catastrofe, cum ar fi stergerea tuturor fisierelor de pe hard disk. 
                . Bomba cu ceas (Timer bomb) - este un virus de tip bombã, numit si bombã cu întârziere, programat special pentru a actiona la un anumit moment de timp. Este de fapt, o secventã de program introdusã în sistem, care intrã în functiune numai conditionat de o anumitã datã si orã. Aceastã caracteristicã foarte importantã face ca procesul de detectare sã fie foarte dificil, sistemul putând sã functioneze corect o bunã perioadã de timp. Actiunea lui distructivã este deosebitã, putând sterge fisiere, bloca sistemul, formata hard disk-ul si distruge toate fisierele sistem. 
                . Bomba logicã (Logic bomb) - este un virus de tip bombã, care provoacã stricãciuni atunci când este îndeplinitã o anumitã conditie, precum prezenta ori absenta unui nume de fisier pe disc. De fapt, reprezintã un program  care poate avea acces în zone de memorie în care utilizatorul nu are acces, caracterizându-se prin efect distructiv puternic si necontrolat. O astfel de secventã de program introdusã în sistem, intrã în functiune numai conditionat de realizarea unor conditii prealabile. 
                . Calul troian (Trojan horse) - reprezintã programul care, aparent este folositor, dar are scopul de distrugere. Este un program virus a cãrui executie produce efecte secundare nedorite, în general neanticipate de cãtre utilizator. Printre altele, acest tip de virus poate da pentru sistem o aparentã de functionare normalã. 
       Calul troian este un program pe calculator care apare pentru a executa functii valide, dar contine ascunse în codul sãu instructiuni ce pot provoca daune sistemelor pe care se instaleazã si ruleazã, deseori foarte severe. 
       Un exemplu foarte cunoscut astãzi de un astfel de program este cel numit Aids Information Kit Trojan. 
Pe un model de tip "cal troian" s-a bazat marea pãcãlealã care a stârnit multã vâlvã la sfârsitul anului 1989. Peste 10.000 de copii ale unui disc de calculator, care pãreau sã continã informatii despre SIDA, au fost expediate de la o adresã bine cunoscutã din Londra, cãtre corporatii, firme de asigurãri si profesionisti din domeniul sãnãtãtii, din Europa si America de Nord. Destinatarii care au încãrcat discurile pe calculatoarele lor, au avut surpriza sã descopere destul de repede cã acolo se aflau programe de tip "cal troian", toate extrem de periculoase. Aceste programe au reusit sã steargã complet datele de pe hard disk-urile pe care au fost copiate. 
        Programele de tip "cal-troian" mai contin o caracteristicã importantã. Spre deosebire de virusii obisnuiti de calculator, acestia nu se pot înmulti în mod automat. Acest fapt nu constituie însã o consolare semnificativã pentru cineva care tocmai a pierdut zile si luni de muncã pe un calculator. 
                . Viermele (Worm) - este un program care, inserat într-o retea de calculatoare, devine activ într-o statie de lucru în care nu se ruleazã nici un program. El nu infecteazã alte fisiere, asa cum fac adevãratii virusi. Se multiplicã însã în mai multe copii pe sistem si, mai ales, într-un sistem distribuit de calcul. În acest fel "mãnâncã" din resursele sistemului (RAM, disc, CPU etc.). 
                . Virus (Virus) - este un program care are functii de infectare, distructive si de incorporare a copiilor sale în interiorul altor programe. Efectele distructive nu pot fi sesizate imediat, ci dupã un anumit timp. Notiunea mai generalã se referã adesea cu termenul de "virus informatic". Este de fapt un program care are proprietatea cã se autocopiazã, astfel încât poate infecta pãrti din sistemul de operare si/sau programe executabile. Probabil cã principala caracteristicã pentru identificarea unui virus este aceea cã se duplicã fãrã acordul utilizatorului. Asa cum sugereazã si numele, analogia biologicã este relativ bunã pentru a descrie actiunea unui virus informatic în lumea realã. 
                . Virus al sectorului de boot (Boot sector virus) - este un tip de virus care distruge starea initialã a procesului de încãrcare. El suprascrie sectorul de boot al sistemului de operare. Un virus al sectorului de boot (încãrcare) atacã fie sectorul de încãrcare principal, fie sectorul de încãrcare DOS de pe disc. Toti virusii sectorului de încãrcare modificã într-un anume fel continutul sectorului de boot. Modificãrile sectorului de boot nu trebuie sã fie prea extinse: unii virusi mai noi din aceastã categorie sunt capabili sã infecteze discul fix, modificând doar zece octeti din acest sector. 
                . Virus atasat (Appending virus) - este un virus care îsi ataseazã codul la codul existent al fisierului, nedistrugând codul original. Primul care se executã atunci când se lanseazã fisierul infectat este virusul. Apoi, acesta se multiplicã, face sau nu ceva stricãciuni, dupã care redã controlul codului original si permite programului sã se execute normal în continuare. Acesta este modul de actiune al unui "virus clasic". 
                . Virus companion (Companion virus) - este un virus care infecteazã fisiere de tip .EXE prin crearea unui fisier COM având acelasi nume si continând codul viral. El speculeazã o anumitã caracteristicã a sistemului DOS prin care, dacã douã programe, unul de tip .EXE si celãlalt de tip .COM, au acelasi nume, atunci se executã mai întâi fisierul de tip .COM. 
                . Virus criptografic (Crypto virus)- un virus care se infiltreazã în memoria sistemului si permite folosirea absolut normalã a intrãrilor si transmiterilor de date, având proprietatea cã, la o anumitã datã, se autodistruge, distrugând în acelasi timp toate datele din sistem si fãcându-l absolut inutilizabil. Un astfel de atac poate fi, pur si simplu, activat sau anihilat, chiar de cãtre emitãtor aflat la distantã, prin transmiterea unei comenzi corespunzãtoare. 
                . Virus critic (Critical virus) - este un virus care pur si simplu se înscrie peste codul unui fisier executabil fãrã a încerca sã pãstreze codul original al fisierului infectat. În cele mai multe cazuri, fisierul infectat devine neutilizabil. Cei mai multi virusi de acest fel sunt virusi vechi, primitivi, existând însã si exceptii. 
                . Virus cu infectie multiplã (multi-partite virus) - este un virus care infecteazã atât sectorul de boot, cât si fisierele executabile, având caracteristicile specifice atât ale virusilor sectorului de încãrcare, cât si ale celor paraziti. Acest tip de virus se ataseazã la fisierele executabile, dar îsi plaseazã codul si în sistemul de operare, de obicei în MBR sau în sectoarele ascunse. Astfel, un virus cu infectie multiplã devine activ dacã un fisier infectat este executat sau dacã PC-ul este încãrcat de pe un disc infectat. 
                . Virus de atac binar - este un virus care opereazã în sistemul de "cal troian", continând doar câtiva biti pentru a se putea lega de sistem, restul fiind de regulã mascat ca un “program neexecutabil” 
                . Virus de legãturã (Link virus) - este un virus care modificã intrãrile din tabela de directoare pentru a conduce la corpul virusului. Ca si virusii atasati, virusii de legãturã nu modificã continutul însusi al fisierelor executabile, însã altereazã structura de directoare, legând primul pointer de cluster al intrãrii de directoare corespunzatoare fisierelor executabile la un singur cluster continând codul virusului. Odatã ce s-a executat codul virusului, el încarcã fisierul executabil, citind corect valoarea cluster-ului de start care este stocatã în altã parte. 
                . Virus detasabil (File jumper virus) - este un virus care se dezlipeste el însusi de fisierul infectat exact înaintea deschiderii sau executiei acestuia si i se reataseazã atunci când programul este închis sau se terminã. Aceastã tehnicã este foarte eficientã împotriva multor programe de scanare si scheme de validare, deoarece programul de scanare va vedea un fisier "curat" si va considera cã totul este în regulã. Aceasta este o tehnicã de ascundere (stealth). 
                . Virus invizibil (Stealth virus) - este un virus care îsi ascunde prezenta sa, atât fatã de utilizatori, cât si fatã de programele antivirus, de obicei, prin interceptarea serviciilor de întreruperi. 
                . Virus morfic (Morphic virus) - un virus care îsi schimbã constant codul de programare si configurarea în scopul evitãrii unei structuri stabile care ar putea fi usor identificatã si eliminatã. 
                . Virus nerezident (Runtime virus) - este opusul virusului rezident. Virusii nerezidenti în memorie nu rãmân activi dupã ce programul infectat a fost executat. El opereazã dupã un mecanism simplu si infecteazã doar executabilele atunci când un program infectat se executã. Comportarea tipicã a unui astfel de virus este de a cãuta un fisier gazdã potrivit atunci când fisierul infectat se executã, sã-l infecteze si apoi sã redea controlul programului gazdã. 
                . Virus parazit (Parasitic virus) - este un virus informatic, care se ataseazã de alt program si se activeazã atunci când programul este executat. El poate sã se ataseze fie la începutul programului, fie la sfârsitul sãu, ori poate chiar sã suprascrie o parte din codul programului. Infectia se rãspândeste, de obicei, atunci când fisierul infectat este executat. Clasa virusilor paraziti poate fi separatã în douã: virusii care devin rezidenti în memorie dupã executie si cei nerezidenti. Virusii rezidenti în memorie tind sã infecteze alte fisiere, pe mãsurã ce acestea sunt accesate, deschise sau executate. 
                . Virus polimorf (Polymorphic virus) - este un virus care se poate reconfigura în mod automat, pentru a ocoli sistemele de protectie acolo unde se instaleazã. El este criptat si automodificabil. Un virus polimorfic adaugã aleator octeti de tip "garbage" (gunoi) la codul de decriptare si/sau foloseste metode de criptare/decriptare pentru a preveni existenta unor secvente constante de octeti. Rezultatul net este un virus care poate avea o infãtisare diferitã în fiecare fisier infectat, fãcând astfel mult mai dificilã detectarea lui cu un scaner. 
                . Virus rezident (Rezident virus) - este un virus care se autoinstaleazã în memorie, astfel încât, chiar mult timp dupã ce un program infectat a fost executat, el poate încã sã infecteze un fisier, sã invoce o rutinã "trigger" (de declansare a unei anumite actiuni) sau sã monitorizeze activitatea sistemului. Aproape toti virusii care infecteazã MBR-ul sunt virusi rezidenti. În general, virusii rezidenti "agatã" codul sistemului de operare. 
       Marea majoritate a virusilor actuali folosesc tehnici de ascundere. Existã si un termen des folosit în acest domeniu; el se numeste stealth (ascundere) si desemneazã tehnicile folosite de anumiti virusi care încearcã sã scape de detectie. De exemplu, un lucru pe care-l pot face virusii rezidenti, este sã intercepteze comenzile (functiile) DOS de tip DIR si sã raporteze dimensiunile originale ale fisierelor, si nu cele modificate datoritã atasãrii virusului. Tehnicile Spawning si File Jumper reprezintã metode de ascundere, fiind însã cu mult mai avansate. 
<---Sus la cuprins 

Virusii spioni
        Pe lângã numerosii virusi, cunoscuti la aceastã orã în lumea calculatoarelor, existã o categorie aparte de astfel de "intrusi", care au un rol special: acela de a inspecta, în calculatoarele sau retelele în care pãtrund, tot ceea ce se petrece, si de a trimite înapoi la proprietar, la o anumitã datã si în anumite conditii, un raport complet privind "corespondenta" pe Internet si alte "actiuni" efectuate de cãtre cel spionat prin intermediul calculatorului. 
        Practic, un astfel de virus nu infecteazã calculatorul si, mai ales, nu distruge nimic din ceea ce ar putea sã distrugã. El se instaleazã, de regulã, prin intermediul unui mesaj de postã electronicã si asteaptã cuminte pânã apar conditiile unui rãspuns la aceeasi adresã. Cât timp se aflã în retea, acesta culege informatiile care îl intereseazã, le codificã într-un anumit mod, depunându-le într-o listã a sa si apoi le transmite la proprietar. 
        Un virus de acest gen poate pãtrunde si se poate ascunde, de exemplu, într-un fisier tip "doc" primit printr-un e-mail. El îsi începe activitatea odatã cu închiderea unui document activ, atunci când verificã dacã acesta a fost infectat cu o anumitã parte din codul sãu special. 
        Unii virusi din aceastã categorie îsi i-au mãsuri ca sã nu fie depistati si distrusi de programele de dezinfectare. 
        Într-o secventã de cod, dupã o verificare si un control al liniilor, intrusul începe sã înregistreze diferite mesaje si actiuni, le adaugã la lista sa secretã si asteaptã conditiile ca sã le transmitã la destinatar, nimeni altul decât cel care l-a expediat. 
        În unele variante ale sale de pe Internet acest tip de virus poate face singur o conexiune la o adresã pe care o identificã singur. Dupã aceasta, totul devine foarte simplu. E ca si cum în casa noastrã se aflã permanent cineva care asistã din umbrã la toate convorbirile noastre secrete si nesecrete si, atunci când are prilejul, le transmite prin telefon unui "beneficiar" care asteaptã. 
        Din pãcate, virusii spioni sunt de multe ori neglijati. Nici chiar programele de dezinfectare nu sunt prea preocupate sã-i ia în seamã si sã-i trateze, motivul principal fiind acela cã ei nu au o actiune distructivã directã. 
        Totusi, pagubele pot fi uneori însemnate, nemaipunând la socotealã si faptul cã nimeni pe lumea aceasta nu si-ar dori sã fie "controlat" în intimitatea sa. Un astfel de spion poate sta mult si bine într-un calculator, dacã nu este depistat la timp si înlãturat de un program serios de devirusare. Este, desigur, un adevãrat semnal de alarmã, pentru simplul motiv cã asemenea "intrusi" existã si pot pãtrunde în viata noastrã si pe aceastã cale. 
        Un astfel de virus spion a fost descoperit de un student în primãvara anului 1999, în reteaua de calculatoare a dezvoltatorilor de software ai Directiei Informaticã din CS Sidex SA. Desi la aceastã orã este cunoscut si numele celui care a promovat virusul cu pricina, o firmã de software din Bucuresti, din motive lesne de înteles nu-i vom dezvãlui numele aici. Scris în limbajul VBS, virusul nu a apucat sã-si facã "datoria", aceea de a colecta informatii confidentiale si diferite tipuri de documente active, deoarece a fost depistat la timp si înlãturat. Prezentãm, totusi, pe scurt, descrierea acestuia si modul sãu de actiune: 
                - virusul a apãrut în retea printr-un document de tip ".doc" atasat unui mesaj de postã electronicã 
                - el s-a declansat odatã cu închiderea documentului respectiv 
                - câteva linii speciale de cod ale virusului se autocopiau în anumite documente active si template-uri 
                - la închiderea documentului respectiv, verifica dacã a reusit infestarea, apoi actualiza un fisier propriu cu anumite informatii de genul: data si ora, numele taskului lansat, adresa etc. 
                - cu adresa captatã, prin intermediul FTP expedia la destinatie lista cu informatiile culese, împreunã cu documentul infestat 
                - transmiterea se fãcea în ziua de 1 a fiecãrei luni, în conditiile în care protectia de pe calculatorul gazdã era nulã. 
        Un program care actioneazã în acest mod este cunoscut în literatura de specialitate cu numele de spyware (spion). 
        O serie de virusi de e-mail, precum celebrul Melissa, încearcã sã trimitã documente confidentiale - personale sau ale companiei la care lucrati. Iar dacã celebrul cal troian numit "Back Orifice" si-a gãsit o cale cãtre sistemul dvs., el va oferi control deplin asupra întregului PC oricui va solicita acest lucru. 
        Chiar si în conditiile în care sistemul este bine protejat împotriva atacurilor din exterior, este posibil ca o trãdare sã se petreacã din interior. Cu alte cuvinte, atunci când vã conectati la Internet este posibil sã fie partajatã conexiunea cu un parazit, adicã un program spion care are propria sa activitate si care se conecteazã la momente prestabilite la site-ul sãu de Web. 
        Unele programe spyware sunt instalate în mod automat atunci când vizitati un anumit site de Web ce face apel la ele. Altele sunt instalate împreunã cu aplicatii de tip shareware sau freeware. Instalarea se produce uneori fãrã a fi constienti de ea sau chiar acceptabilã prin apãsarea butonului Yes fãrã citirea textului licentei de utilizare. 
        În presã au fost acuzate o serie de aplicatii spyware pentru inventarierea software-ului instalat pe sistemul utilizatorului, scanarea Registrului, cãutarea de informatii confidentiale, toate acestea fiind trimise apoi cãtre anumite site-uri de Web. Adevãrul este cã nici o astfel de acuzatie nu s-a dovedit întemeiatã. Programele spyware nu sunt denumite astfel pentru cã ele "furã" informatii private ci pentru modul secret în care actioneazã, fãrã a fi cunoscute sau fãrã a cere vreo permisiune din partea utilizatorului. 
        Scopul lor declarat pare destul de inofensiv. Unele dintre ele, denumite adbots, programe de receptionat mesaje publicitare, afiseazã aceste informatii în programele asociate si încearcã sã ajusteze mesajul publicitar preferintelor si obiceiurilor utilizatorilor. Altele colecteazã informatii statistice pentru clientii lor. Toate aceste programe pretind cã vã protejeazã informatiile private si la o analizã atentã se dovedeste cã au dreptate. Informatiile nepersonale ce sunt adunate de aceste programe ar putea fi totusi folosite într-un mod neadecvat, iar prezenta lor pe sistemul dvs. i-ar putea compromite securitatea. 
        Iatã câteva exemple de acest gen. Unul dintre acestea se referã la programul Comet Cursors, care nu este altceva decât un control ActiveX realizat si oferit de firma Comet Systems (www.cometsystems.com). Acesta permite site-urilor de Web ce au licentiat acest control sã ofere cursoare ciudate, animate si variat colorate. În functie de setãrile securitãtii din browser-ul de Web, controlul ActiveX, semnat digital si certificat, se poate transfera si instala fãrã a vã cere permisiunea si fãrã cunostinta dvs. El contorizeazã numãrul de vizitatori de pe site-urile de Web afiliate folosind tocmai aceste cursoare. Programul asociazã fiecãrui utilizator un numãr de identificare unic, un ID, în asa fel încât sã poatã raporta numãrul de vizitatori distincti. Nu se urmãreste o persoanã realã, ci doar raportarea acestor vizitatori ca numãr. 
        În acest mod, totusi, firma intrã în posesia adresei dvs. de IP. Prin aceasta se poate face legãturã cu persoana, prin linia închiriatã. Astfel, se poate afla prin ce furnizor de Internet vã conectati la retea. 
O dezinstalare a acestui program nu poate fi fãcutã cu multã usurintã. De aceea, uneori este nevoie de a apela chiar la firma în cauzã pentru a solicita un program de dezinstalare. 
        Un alt exemplu este produsul TSAdBot, de la firma Conducent Technologies, fostã TimeSink. El este distribuit prin intermediul mai multor programe shareware si freeware, printre care si versiunea de Windows a utilitarului popular de comprimare PKZip. Rolul sãu este acela de a transfera de la site-ul sãu reclame si a le afisa în timpul rulãrii programului respectiv. Programul raporteazã sistemul de operare, adresa de IP a furnizorului de servicii Internet, ID-ul programului pe care îl folosim si numãrul de reclame diferite ce au fost afisate. Poate, de asemenea, transmite când s-a fãcut clic pe un banner publicitar precum si rãspunsurile la un chestionar, dacã acesta a fost completat la instalarea produsului. 
        În timp ce rulati un program care înglobeazã si acest produs, acesta din urmã se foloseste de conexiunea Internet pentru a trimite informatii si a transfera mesajele publicitare. Doar un firewall personal, precum ZoneAlarm, vã poate avertiza de producerea acestui lucru. 
        Dezinstalarea unui astfel de program este si ea o operatie care poate da bãtãi de cap utilizatorilor. Uneori este necesar sã fie dezinstalate toate programele care îl folosesc pentru a fi siguri cã acest produs dispare definitiv din calculatorul dvs. 
        În acelasi mod actioneazã si produsul Aureate DLL de la Radiate.com, instalat de pe sute de programe freewre si shareware si care, în timp ce afiseazã bannere publicitare atunci când programul ruleazã, transferã reclamele de la site-ul Radiate si raporteazã înapoi informatii despre ce reclame au fost vizionate si pe care s-a fãcut clic si datele unui chestionar propriu care a fost completat la instalare sau care poate reapãrea la un anumit timp de la instalarea initialã. Dezinstalarea programului originar nu eliminã si DLL-ul, care continuã sã functioneze independent. 
        În plus fatã de celelalte programe, Aureate DLL introduce si o bresã în securitatea sistemului gazdã, un lucru apreciat de specialisti ca fiind foarte periculos. Un hacker rãu intentionat ar putea redirecta produsul sã se conecteze la site-ul sãu. Astfel, acel server ar putea sã preia controlul lui Aureate DLL si sã-l determine sã transfere fragmente periculoase de cod care apoi vor fi lansate în executie. 
        Linia de demarcatie dintre analizele demografice necesare marketingului si invadarea spatiului privat a fost stearsã cu mult înainte de inventarea spzware-ului. În momentul de fatã, utilizatorul este bombardat de mesaje publicitare trimise prin postã electronicã la anumite adrese. De fiecare datã când participati la un concurs, completati un chestionar sau dacã trimiteti un talon pentru vreo reducere, sunteti adãugati la baza de date a vânzãtorului. Oamenii ce lucreazã în marketing îsi doresc sã afle cele mai mici aspecte ale vietii cumpãrãtorilor, în asa fel încât ei sã fie "atinsi" de mesajele publicitare. Unii oameni par sã nu fie deranjati de acest lucru, simtindu-se bine sã primeascã scrisori si cataloage care se potrivesc propriilor interese si pasiuni. Dacã acest lucru nu vi se potriveste, atunci va trebui sã stati în permanentã alertã. 
        Iatã si câteva sfaturi privind securitatea acestor chestiuni: 
                - verificati setãrile de securitate ale browser-ului Web pentru a fi sigur cã nici un control ActiveX nu poate fi instalat fãrã stirea dvs. În Internet Explorer 5, alegeti Options din meniul Tools si selectati tab-ul Security si setati optiunile complete pentru a elimina astfel de posibilitãti 
                - de fiecare datã când instalati un program sau un utilitar cititi cu atentie licenta însotitoare, chiar dacã vi se pare un lucru inutil. Dacã sunt mentionate sisteme integraste de livrare a reclamelor, folosirea în background a conexiunii Internet sau orice altceva ce duce la spyware, s-ar putea sã vã gânditi la abandonarea instalãrii. Si dacã, chiar dupã ce v-ati luat aceste precautii, noul joc sau utilitar afiseazã bannere dinamice, o idee bunã ar fi sã vã documentati în amînunt cu privire la functionarea lui. 
                - puteti afla destul de multe informatii de pe site-ul de Web al producãtorului programului spyware. Este bine sã consultati aceste informatii înainte de a instala un produs de tip shareware sau freeware. 
                - apelati la pagina de Web ShieldsUp! de pe site-ul de Web Gibson Research care testeazã securitatea sistemului în acelasi mod în care un hacker ar încerca sã vadã dacã existã vreo cale de atac. 
        În fine, apelati site-ul OptOut (www.grc.com/optout.htm) de pe Internet, care oferã informatii si câteva instrumente pentru cei ce doresc sã nu mai fie o sursã de informatii de marketing prin intermediul programelor spyware. Existã informatii detaliate cu privire la toate programele spyware cunoscute, cu nume si adrese de Web ale furnizorilor, ce informatii sunt culese si ce programe le integreazã. Un astfel de utilitar costã mai putin de 25 $ USA, pret în care intrã o perioadã nedefinitã de actualizãri gratuite ale bazei de date cu noi programe spyware. El localizeazã toate programele spyware din sistem si oferã posibilitatea eliminãrii lor. El cautã în sistem aplicatii spyware cunoscute, raporteazã existenta lor si executã eliminarea fisierelor în cauzã. În anumite variante, programul este oferit si gratuit. 
        Un cunoscut specialist în acest domeniu, Neil J. Rubenking, este de pãrere cã pânã acum nu existã nici o dovadã cã programele declarate spyware adunã informatii confidentiale sau cã fac o legãturã între aceste informatii si persoane individuale. S-ar putea sã considerati cã cedarea unor anumite informatii nonpersonale este micul pret ce trebuie plãtit pentru programele gratuite. Dar posibilitatea de a se abuza de aceste informatii existã, asa cã este important sã stiti cu cine vã partajati conexiunea la Internet. 
<---Sus la cuprins 

Alte exemple de virusi
        Prezentãm mai jos pe scurt câtiva dintre cei mai cunoscuti virusi, mai vechi si mai noi: 
               Brain - a apãrut pentru prima datã la Universitatea din Maryland, fiind creat de doi frati din Lahore, Pakistan. Dupã trei luni de la aparitie s-au numãrat peste 100.000 de copii rãspânditã în întreaga lume. Într-una din variantele sale virusul înlocuieste numele volumului de dischetã cu numele sãu. 
               Cascade - produs în Germania. 
               Charlie - creat în anul 1987 de Frany Swoboda, virus care fãcea ca un program sã se autocopieze de opt ori. 
               Cyber-Tech-B - a fost programat sã actioneze numai pe data de 13.12.1993. 
               Dark Avenger - fabricat în Bulgaria în anul 1990, care continea douã noi idei: a) infestarea programelor foarte rapid, b) producerea pagubelor sã se facã foarte subtil, pentru a nu putea fi detectat o perioadã de timp. 
               Data Crime - introduce o semnãturã de 1168 octeti. 
               Form - se instaleazã în sectorul de boot al discului infectat si cauzeazã generarea unui sunet, de fiecare datã când se apasã o tastã. Virusul se declanseazã numai pe data de 18 a fiecãrei luni. Odatã cu sunetul se afiseazã pe ecran si un mesaj obscen la adresa unei persoane numite Corrinne, ca si când ar fi vorba de o rãzbunare de naturã eroticã a unui bun informatician. 
               Golden Gate - devine agresiv doar dupã ce a infectat nu mai putin de 500 de programe. 
               ILoveYou - a apãrut pe Internet prin intermediul unui mesaj de e-mail, transmis prin Outlook sau MIRC, care continea un fisier atasat cu titlul tentant: "LOVE-LETTER-FOR-YOU.txt.vbs". Dând impresia cã este un mesaj inofensiv (fisier cu extensia .TXT), la un dublu-clic sistemul îl executã, deoarece, în realitate, el este un fisier de tip VBScript. Virusul actioneazã prin distrugerea registrelor sistemului, rescrierea fisierelor cu extensia .DLL, .VBS, .VBE, .JS, .JSE, .CSS, .WSH, .SCT, .HTA, .JPG, .JPEG, .MP3, .MP2 si scripturile MIRC (cel mai popular program dedicat chat-urilor pe Internet). 
        Multi s-au lãsat pãcãliti, astfel cã mass-media a anuntat o pagubã la scarã mondialã de peste 6 miliarde dolari SUA. În Bucuresti, un grup de studenti a reusit în timp util sã capteze virusul si sã-i anihileze efectele. 
               Jerusalem - virusul are o origine care la vremea când a fost lansat a fost socotit ca fiind un atac terorist, datoritã actiunii distructive ce programa distrugerea de proportii a datelor la data împlinirii a 40 de ani de la desfiintarea statului palestinian si faptului cã a fost vãzut pentru prima datã la Universitatea Evreiascã din Ierusalem. Virusul se reproduce în interiorul executabilelor binare ale sistemului de operare DOS, fãrã a verifica noile infestãri. O altã variantã a acestui virus, denumitã "Jerusalem B", este mult mai îmbunãtãtitã si timp de câtiva ani a reprezentat cel mai mare pericol în retelele de tip Novell. O altã variantã a acestui virus se activeazã în fiecare zi de vineri pe 13 si sterge fisierul în loc sã îl infesteze. 
               KeyPress - afiseazã pe ecran sirul "AAAAA" atunci când se apasã o tastã. 
               Lehigh - infecteazã fisierul de comenzi MS-DOS numit COMMAND.COM si se multiplicã dintr-odatã în patru copii. A apãrut în toamna anului 1987, creat probabil de un student de la Universitatea Lehigh. 
               Maltese Amoebae - de asemenea, virus de tip polimorf. 
               Michelangelo - apãrut în 1992, a fãcut prãpãd în multe din calculatoare, cu toate cã presa a reusit sã informeze foarte repede despre aparitia acestui virus. Se declanseazã în fiecare zi de 6 martie. 
               Natas - citit invers înseamnã Satan. A apãrut în Statele Unite si în America Latinã. Virusul poate infecta sectorul de boot, tabela de partitii, precum si toate fisierele care au extensiile .COM sau .EXE si care au fost executate cel putin odatã. 
               OneHalf - produs în Cehoslovacia. 
               Pathgen - produs în Anglia. 
               Stone - apãrut în Noua Zeelandã, fãcea sã aparã pe monitor mesajul "PC-ul tãu este de piatrã". 
               Suriv 01, 02, 03 - citit invers, înseamnã Virus. 
               Tequila - virus de tip polimorf, apãrut în Elvetia. 
               Tip.2475 - este o ruletã ruseascã foarte periculoasã. A apãrut în Rusia si s-a rãspândit imediat si în tara noastrã. Corupe memoria flash si suprascrie discul hard în Windows 9x. 
               VBS BubbleBoy - virus de tip "vierme", infecteazã corpul unui mesaj e-mail. Originar din Argentina, are o mãrime de 4992 octeti si este scris în VBScript. El functioneazã pe platforme Windows cu Internet Explorer 5.0 si Outlook 98/2000 sau Outlook Express. 
               Vendredi 13 - mãreste dimensiunea programelor infectate cu 512 octeti. 
               Vienna - introduce o semnãturã de 648 octeti. 
               Yale - creat în SUA. 
       Primul dintre macrovirusi este cunoscut ca fiind cel folosit în Word si Word Basic. În iulie 1996 a apãrut microvirusul ZM.Laroux care avea menirea de a da peste cap Microsoft Excel. 
<---Sus la cuprins 

Cum ne apãrãm împotriva virusilor
        Pornind de la conceptul bine experimentat cã este mai putin costisitor sã previi decât sã tratezi, este necesar sã se acorde o atentie deosebitã problemei virusilor. Într-o formã simplistã, lupta împotriva virusilor s-ar putea rezuma la o singurã frazã: trebuie îmbunãtãtite programele si curãtate dischetele înaintea introducerii lor în unitatea centralã. 
        Existã astãzi mai multe organizatii internationale care se ocupã cu problemele virusilor pe calculator. Una dintre acestea se numeste CARO - Computer Anti-virus Researcher Organisation, si este o organizatie constituitã din cei mai reputati experti din lume care se ocupã cu standardizarea si clasificarea virusilor. 
        Încã din anul 1990 a fost înfiintatã o institutie specializatã în acest domeniu, numitã EICAR - Institutul European pentru Cercetarea Programelor Anti-Virus. Aceastã organizatie s-a bucurat de un real succes, mai ales în întâlnirile cu vânzãtorii de programe. 
        În decembrie 1990, firma Symantec a lansat produsul Norton Anti-Virus Software, astãzi foarte la modã. Tot în acelasi an, dar în luna aprilie, firma Central Point Anti-Virus a lansat produsul CPAV. 
        Existã mai multe publicatii internationale pe aceastã temã, iar Internet-ul abundã de materiale si informatii. Cea mai importantã revistã internationalã dedicatã raportãrii si analizei virusilor se numeste Virus Bulletin. De la lansarea sa în iulie 1989, revista a monitorizat noile dezvoltãri din domeniul programãrii virusilor si a evaluat cele mai actualizate instrumente si tehnici pentru combaterea amenintãrii reprezentate de virusi. 
        În lupta împotriva virusilor este necesar sã se cunoascã cele mai importante si eficiente mijloace, metode si tehnici care pot fi utilizate în acest scop. Pentru aceasta, este nevoie sã ne familiarizãm cu câteva notiuni si concepte specifice. 
       Suma de control (Checksum) este o valoare numericã obtinutã din octetii individuali ai unui fisier. Împreunã cu data creãrii, mãrimea si atributele DOS ale fisierului, suma de control este memoratã în fisiere de tip listã de control. De obicei, are lungimea de 32 sau 64 biti. 
        Un alt termen des utilizat este CRC. Acronimul lui "Cycled Redundancy Check", în traducere - "Control Redundant Ciclic", el reprezintã o metodã matematicã folositã pentru verificarea integritãtii datelor. Este o formã de sumã de control, care se bazeazã pe teoria polinoamelor de lungime maximã. Desi este mai sigurã decât cea bazatã pe o simplã sumã de control, metoda CRC nu oferã totusi o adevãratã securitate criptograficã. 
        O secventã de octeti sau, mai general, o combinatie de secvente variabile, prin care programele antivirus încearcã sã identifice virusii se numeste semnãtura unui virus (virus signature). 
        Operatia prin care se eliminã un virus dintr-un fisier sau dintr-un sistem se numeste dezinfectie (clean). Desigur, contaminarea unui calculator cu un virus informatic se numeste infectie (infection). 
        Tehnica prin care se adaugã unui program executabil o portiune de cod, pentru a se asigura autoverificarea sa, în asa fel încât suma sa de control sã fie verificatã înainte ca programul propriu-zis sã se execute, se numeste imunizare (immunization). Orice modificare fãcutã programului poate fi deci verificatã si executia refuzatã. Aceastã tehnicã poate provoca multe probleme deoarece ea interfera adesea cu programul pe care incearca sa-l protejeze. 
        Atunci când se genereazã o amprentã (o informatie de control) pentru un fisier spunem cã s-a efectuat o inoculare (inoculate). Este suficient apoi sã se compare aceastã amprentã cu alta calculatã ulterior pentru a detecta alterarea eventualã a fisierului de cãtre un virus. 
        Un program antivirus care cautã fisiere infectate, analizând secvente identificabile ca apartinând unor virusi cunoscuti (asa numitele "semnãturi" de virus) se numeste program de scanare (scanner). Programele de scanare au diverse limitãri, printre care, cea mai importantã este faptul cã ele nu pot cãuta decât virusi deja identificati sau cunoscuti. 
        Un software antivirus (anti-virus software) reprezintã un  produs program utilizat pentru a identifica si deseori pentru a furniza mijloacele necesare eliminãrii virusilor de pe sistemele infectate. Acest proces este denumit frecvent "curãtare" sau "dezinfectare". 
        Un software de dezinfectie (desinfection software) nu este altceva decât un program care încearcã sã îndepãrteze virusii de pe discurile infectate, astfel încât sã restaureze elementele infectate la starea lor anterioarã. Dat fiind faptul cã adesea virusii sunt polimorfi (schimbati de o manierã subtilã), software-ul de dezinfectare poate sã facã greseli cu consecinte potential catastrofale pentru integritatea datelor. Detectia virusilor sectorului de încãrcare este cu mult mai fezabilã decât cea a fisierelor executabile, iar utilizarea programelor de sistem (DEL, SYS, FDISK si FORMAT) reprezintã adesea o solutie preferabilã. 
       Vaccinul este un program pe calculator realizat pentru a oferi o protectie împotriva virusilor de calculator. Adãugând un cod scurt la fisiere, de declanseazã o alarmã atunci când un virus încearcã sã modifice fisierul. Vaccinurile mai sunt numite si programe de imunizare. 
        Autorii rãuvoitori de virusi ai calculatoarelor stiu de existenta programelor de vaccinare si antivirus si unii dintre ei se ocupã cu crearea de noi virusi care sã le contracareze. Dacã folositi calculatorul pentru afaceri sau aplicatii profesionale vitale, protejati datele introducând în calculator numai copii noi, care nu au fost deschise, de programe obtinute direct de la producãtori. 
        Din activitatea programelor anti-virus pot rezulta si alarme false. O monitorizare a procesului de dezinfectare este deseori foarte utilã. 
        O metodã de detectare a fisierelor virusate constã în compararea periodicã a fisierului cu cel original, din datã, orã si dimensiune. Aceste teste nu prezintã totalã încredere deoarece atât data si ora, cât si dimensiunea fisierelor pot fi manipulate convenabil, fãrã a ne putea da seama dacã s-a umblat în fisierul original si dacã acesta a fost alterat. 
        Existã si alte elemente care pot fi verificate, cum ar fi sumele de control (check sum), mai de încredere, dar nu totalã, prin care datele dintr-un fisier sunt însumate si trecute printr-un algoritm specific, rezultând un fel de semnãturã pentru acel fisier. Sumele de control functioneazã pentru verificarea integritãtii unui fisier în cazul transferului dintr-un punct în altul. Pentru protectie, lista sumelor de control este necesar a fi pãstratã pe un server separat, chiar pe un mediu separat accesibil doar de root si de utilizatorii de încredere. Totusi aceastã tehnicã este insuficientã când sunt atacuri sofisticate împotriva integritãtii fisierelor, existând pericolul ca la destinatie sã ajungã un fisier necorespunzãtor. 
        Pe Internet se gãsesc însã suficiente materiale referitoare la modul în care pot fi învinse sistemele care folosesc sume de control, multe dintre ele chiar prin actiunea virusilor. Multe dintre utilitarele antivirus folosesc o analizã a cifrei de control pentru a identifica activitãti de virusare. 
        Existã tehnici satisfãcãtoare bazate pe calcularea unei amprente digitale (digital fingerprint) sau semnãturã pentru fisiere. Algoritmii care realizeazã acest lucru fac parte din familia MD, cea mai cunoscutã implementare fiind MD5. Aceasta este o functie neinversabilã (one-way) care gehereazã semnãtura digitalã pentru un fisier prin intermediul unui algoritm de condensare a mesajului (message digest). Algoritmul preia la intrare un mesaj de o lungime arbitrarã si produce un rezultat pe 128 biti denumit amprentã (fingerprint) sau rezumat (message digest). Algoritmul se bazeazã pe un concept conform cãruia este imposibil prin prelucrare sã se producã douã mesaje cu acelasi rezumat sau sã se reconstituie un mesaj pornind de la un anumit rezumat. Algoritmul MD5 este proiectat pentru aplicatii bazate pe semnãturi digitale, în care un fisier de dimensiuni mari trebuie comprimat într-un mod sigur înainte de a fi criptat cu o cheie privatã (secretã). 
        Un produs care utilizeazã algoritmul MD5 este S/Key dezvoltat de Bell Laboratories pentru implementarea unei scheme de parole unic valabile (one-time), care sunt aproape imposibil de spart, desi parolele sunt transmise în clar, dar datoritã faptului cã parola fiind de unicã valabilitate, nu mai este de nici un folos pentru un eventual intrus. 
        O tehnicã foarte interesantã aplicatã în combaterea virusilor se bazeazã pe utilizarea programelor automodificabile (self-modifying program). Acestea sunt programe care îsi schimbã deliberat propriul lor cod, cu scopul de a se proteja împotriva virusilor sau copierilor ilegale. În acest mod devine foarte dificilã validarea prin mijloace conventionale. 
<---Sus la cuprins 

Cine ne apãrã ?
        În finalul acestui capitol prezentãm alte câteva sfaturi care ar putea fi foarte utile pentru a vã proteja sistemul împotriva virusilor calculatoarelor si o listã a principalelor programe antivirus care pot fi usor procurate. 
        Iatã, mai întâi, ce este foarte important sã se retinã: 
                - nu încercati programe executabile de pe sistemele de buletine informative dacã nu sunteti sigur cã ele sunt fãrã virusi (eventual ati vãzut pe altcineva folosind programul fãrã probleme). 
                - nu preluati programe executabile vândute prin postã si care tin de domeniul public sau în regim shareware, dacã nu se precizeazã cã se verificã fiecare program vândut. 
                - nu încãrcati niciodatã un program transmis de curând pe un sistem de buletine informative, pânã când el nu a fost verificat de operatorul de sistem. Când încãrcati programul, fãceti-o pe un sistem cu douã unitãti de dischetã, astfel încât el sã nu se apropie de hard disk. 
                - nu copiati dischete pirat ale programelor comercializate, deoarece ele pot contine virusi. 
                - cumpãrati si folositi programe recunoscute de detectare a virusilor 
                - instalati un program de detectare a virusilor, rezident în memorie, care sã examineze fisierele pe care le copiati în calculator. 
LISTA PRINCIPALELOR UTILITARE ANTIVIRUS
Nr Nume utilitar                     Nume firmã              Platforma                Adresa 
1. AVX 2000 Desktop             Softwin                      Win9x/NT                 www.avx.ro 
2. BoDetect 3.5                        Chris Benson             Win9x/NT                 www.cbsoftsolutions.com 
3. Colectia Simtel.Net                                                  DOS, Win 3.x 
4. Command AntiVirus             Command Software     Win3.x/9x/NT           www.commandcom.com 
                                                System, Inc. 
5. CATCH MTE                      VDS-Advanced           DOS, Win 3.x 
                                                 Research Group 
6. F-PROT Professional            Data Fellows               DOS/Win3.x/9x 
    Anti-Virus Toolkit 
7. Integrity Master                     Stiller Research             DOS/Win3.x/9x 
8. InoculateIT Personal             Computer Associates     Win9x/NT/2000     www.cai.com 
    Edition 2.5.0                         International, Inc. 
9. Iris Antivirus Plus                  Iris Software                  DOS/Win3.x/9x 
10. LAN Desk Virus                Intel Netware                 WinNT 
      Protect 4.0 
11. Norman Virus Control 4.8  Norman Data                 Win9x/NT/2000     www.norman.com 
                                                Defence System, Inc. 
12. Norton AntiVirus 2001       Symantec                       Win9x/NT/2000     www.symantec.com 
13. Panda Antivirus                   Panda Software             Win9x/NT              www.pandasoftware.com 
      Platinum 6.15.01 
14. PC-Cillin 6.0                      Trend Micro, Inc.          Win3.x/9x/NT         www.antivirus.com 
15. RAV  AntiVirus Desktop 8 GeCAD SRL                Win9x/NT/2000      www.rav.ro 
16. Sweep Sophos                                                        Win95/NT 
17. The Integrity Master            Stiller Research 
18. Thunderbyte Anti-Virus       ThunderByte                 Win3.x/9x/NT 
19. Virus Alert                          EVirus Corp.                 Win9x/NT/2000     www.virusalert.com 
                                                                                      Excel 2000 
20. VirusSafe                            Eliashim 
21. McAfee VirusScan              Network Associates, IncWin3.x,Win9x,NT  www.nai.com 
22. Virux for PC                       Datawatch Corp.           DOS, Win 3.x 
        Nu putem încheia acest capitol fãrã a spune câteva cuvinte despre legislatia împotriva atacurilor cu virusi de calculatoare. Asa cum spune un mare specialist în domeniu, Dr. Frederick B. Cohen, un mod de a lupta împotriva virusilor dãunãtori, din punct de vedere social, este acela bazat pe crearea si aplicarea în mod ferm a unor legi împotriva lor. 
        Deoarece la sfârsitul anilor '80 virusii de calculator deveniserã o amenintare substantialã, administratiile locale din SUA si multe dintre guvernele lumii au creat legi împotriva introducerii virusilor dãunãtori în sistemele de calcul fãrã consimtãmântul proprietarului. Desi existã anumite ambiguitãti în multe din ele, specialistii calculatoarelor apreciazã cã este mai bine ca aceste legi sã existe si sã fie aplicate decât sã lipseascã. 
        Legile împotriva propagãrii virusilor sunt absolut necesare, întrucât astãzi este un fapt bine cunoscut cã prin intermediul acestora se fac acte inimaginabile de sabotaj si sunt dovezi certe cã anumiti virusi sunt lansati de grupãri teroriste (a se vedea istoria virusului "Jerusalem"). 
        Tara noastrã nu beneficiazã la aceastã orã de o lege împotriva virusilor de calculator, în pofida faptului cã fenomenul s-a extins mult în ultimul timp si pe teritoriul României iar delictele de aceastã naturã nu mai pot fi tolerate. 
        Acelasi specialist mentionat mai sus sustine cã sunt necesare trei componente importante pentru ca lansarea unui virus într-un mediu de calcul sã constituie un delict. Acestea ar fi urmãtoarele: 
                - sã fie lansat în mod intentionat 
                - sã fie dãunãtor 
                - sã nu fie autorizat. 
        Acestea ar constitui, în cazul în care ar fi prezente toate trei, baza cã a fost comis un delict. Chiar dacã aceste probleme nu sunt întotdeauna în mod necesar atât de clare si evidente, cei pusi ca sã aplice legea pot totusi sã hotãrascã pe baza dovezilor. 

Notiuni juridice
        În dictionarul limbii române infractiunea este socotitã ca fiind o faptã care prezintã pericol social, constând în încãlcarea unei legi penale, în sãvârsirea cu vinovãtie a unei abateri de la legea penalã, si care este sanctionatã de lege. În articolul 17 din Codul Penal Român se defineste aproape asemãnãtor infractiunea de drept comun, astfel: "Infractiunea este fapta care prezintã pericol social, sãvârsitã cu vinovãtie si prevãzutã de legea penalã". 
        Conform aceluiasi dictionar al limbii române frauda reprezintã o înselãciune, hotie, sau un act de rea-credintã sãvârsit de cineva, de obicei pentru a realiza un profit material de pe urma atingerii drepturilor altuia. 
        La prima vedere s-ar putea spune cã, atunci când se comite o fraudã prin intermediul calculatorului în tara noastrã, neexistând o lege care sã sanctioneze fapta, aceasta n-ar trebui sã fie catalogatã drept infractiune. Desi pare un paradox, totusi lucrurile nu stau chiar asa. Chiar dacã în tara noastrã nu existã suficiente legi specifice care sã combatã infractiunea pe calculator, o bunã parte din fapte pot totusi fi încadrate juridic. Pe de altã parte, nu putem neglija cã majoritatea tãrilor dezvoltate din lume au legi în acest domeniu, bine puse la punct, si mai devreme s-au mai târziu, le vom avea si noi. De aceea problema infractionalitãtii pe calculator trebuie cunoscutã, ea devenind, în ultimul timp, un adevãrat flagel la scarã mondialã, cu tentacule suficient de periculoase si în tara noastrã. 
        Primul lucru pe care ne propunem sã-l tratãm este cel legat de întelegerea corectã a termenilor utilizati în acest domeniu, iar dintre acestia, vom începe cu cei juridici. 
        Asadar, frauda informaticã, prin specificul ei este o infractiune cu un grad de periculozitate foarte ridicat. O eroare într-o bancã de date poate provoca pagube incalculabile. 
        Frauda informaticã, asa cum este ea definitã de lege, este caracterizatã de fapte precum intrarea, alterarea, stergerea sau supraimprimarea de date sau de programe pentru calculator sau orice altã intruziune care ar putea sã genereze o influentã a rezultatului, cauzând prin aceasta un prejudiciu material sau economic intentionat, fãptuitorul urmãrind sã obtinã un avantaj patrimonial pentru sine ori pentru altul. 
        Obiectul juridic al acestei infractiuni este dat de proprietatea aceluia sau acelora care detin informatii ce au fost fraudate, iar prin aceasta, implicit, este vorba de inviolabilitatea proprietãtii, iar proprietatea a fost, este si va rãmâne un drept sacru al oricãrui cetãtean, garantat de orice constitutie din lume. 
        Obiectul material îl constituie acel suport material, precum CD-ul, discheta, hard disk-ul etc., pe care pot fi înscrise datele si programele protejate. 
        Subiectul activ este reprezentat de orice persoanã care rãspunde penal, sau un subiect calificat precum unul dintre angajati care ar trebui sã vegheze la bunul mers al sistemelor de gestiune informatizatã, caz în care descoperirea lui este mai dificilã. 
        Intrarea este consideratã a fi intruziunea sau introducerea de date nereale sau care nu au ce cãuta acolo, pãtrunderea într-un loc interzis, ceea ce constituie infractiunea. 
        Alterarea este definitã de modificãrile efective operate în acele date, partiale sau totale. 
        Stergerea înseamnã distrugerea datelor indiferent de suport. 
        Suprimarea este retinerea sau ascunderea de informatii, care se fac nedisponibile, ceea ce conduce la vinovãtie si intentie directã (premeditare). 
<---Sus la cuprins 

Scurt istoric al infractionalitãtii pe calculator
        Cu multi ani în urmã au existat voci care avertizau cã, într-o bunã zi computerul va preface toate formele de delincventã. Se pare cã a existat o mare dozã de adevãr în aceste previziuni si, mai mult, acestea au rãmas valabile si în ziua de azi. 
        Dacã luãm în considerare statisticile din ultimii cincisprezece ani, se poate sustine cu tãrie cã infractiunea asistatã de calculator nu poate fi socotitã deloc inofensivã si cã fenomenul este într-o continuã crestere. 
        Încã din momentul în care rãspândirea prelucrãrii automate a datelor a devenit o certitudine, s-a prevãzut cã delictul cel mai frecvent care va fi întâlnit în statisticile privind criminalitatea va deveni criminalitatea prin computer. Cu toate acestea, abia în penultimul deceniu al secolului trecut s-au pus la punct primele legi importante pentru combaterea fenomenului. 
        În anul 1985 criminalitatea prin calculator a beneficiat si de o definitie destul de complexã: “Prin criminalitate prin computer se înteleg toate faptele în care prelucrarea automatã a datelor este un mijloc de actiune si care motiveazã bãnuirea unei fapte penale”. Aceastã definitie include atât delictele criminalitãtii prin calculator în sens restrâns cât si toate delictele în care prelucrarea automatã a datelor serveste drept instrument - ca de exemplu tãinuirea prin intermediul Mailbox-urilor. 
        Au existat si unele voci care considerau cã este o gresealã sã se foloseascã aceastã notiune de criminalitate prin computer, deoarece discrediteazã informatica. De exemplu, profesorul Nagel de la IBM sustinea cã nici mãcar inteligenta artificialã nu poate produce “computere criminale” si cã, criminal poate fi doar omul, cãci numai el are puterea de a converti orice lucru bun în arme. 
        Un calculator nu poate garanta o crimã perfectã, desi poate face ca unele ilegalitãti sã devinã mai eficiente. El poate, de exemplu, sã permitã cifrarea informatiilor, împiedicând astfel accesul organelor de cercetare la ele, iar aceasta este o posibilitate intens exploatatã de infractori, inclusiv teroristi. 
        Primele legi împotriva infractiunilor sãvârsite cu ajutorul computerului contineau, în esentã, prevederi împotriva actelor de pãtrundere în baze de date, de înselãtorie si sabotaj, precum si de piraterie software care este reglementatã, de regulã, prin legea copyright-ului. Dar aceste delicte ce caracterizeazã criminalitatea prin computer constituie doar o micã parte din cele posibile. La scurt timp s-a dovedit cã si traficul de stupefiante, comertul ilegal cu arme, pornografia infantilã, diverse forme de delicte economice si chiar unele infractiuni privind protectia mediului înconjurãtor pot fi fãcute prin intermediul calculatorului. 
        Din acest motiv, pe la sfârsitului anului 1986, spectrul acestor delicte a fost extins pentru toate delictele care folosesc prelucrarea automatã a datelor ca instrument de actiune. Atunci a fost abordat termenul “Computer Aided Crime” care a fost cunoscut sub denumirea de “criminalitate prin computer în sens redus si lãrgit”. 
        Notiunile utilizate, insuficient clarificate la acea vreme, au fost de naturã sã provoace si anumite confuzii. De exemplu, politia tinea douã statistici paralele privind criminalitatea: cea a criminalistilor de tip clasic si cea a informaticienilor care se ocupau cu "Computer Aided Crime", adicã cu un domeniu particular de utilizare a calculatoarelor. 
        În spiritul acelorasi confuzii au actionat si infractorii care întelegeau criminalitatea prin computer drept o “alternativã”, cel mult ilegalã, de folosire a prelucrãrii automate a datelor. 
        Diversitatea lumii informatice în permanentã schimbare si evolutie a condus în scurt timp si la o diversitate enormã a abuzurilor prin prelucrarea automatã a datelor. Specialistii calculatoarelor descopereau în permanentã ceva nou, iar fantezia nu le-a lipsit deloc. 
        Asa cum era de asteptat, aceastã evolutie a afectat si structura organelor de cercetare penalã. Fenomenul a cuprins în scurt timp întreaga economie si chiar statul. Azi nici o organizatie criminalã serioasã nu poate fi imaginatã fãrã suport informatic, iar politia este nevoitã sã tinã seamã de acest fapt în toate cercetãrile sale. Acest fapt impune si o pregãtire a functionarilor criminalisti în domeniul informaticii, dar si competente politienesti în acest domeniu. Asa cum sustin unii, informatica ar trebui sã devinã materie de examen la facultãtile care pregãtesc cadre pentru politie. 
        Pe de altã parte, de oricâtã protectie prin instrumente de securitate ar beneficia prelucrarea automatã a datelor, criminalii pot anula accesul politiei la datele care dovedesc efractia lor. Iar acestia din urmã dovedesc chiar un interes mai mare pentru securitatea datelor decât firmele pãgubite. 
        Ultimii ani ai secolulul douãzeci au zguduit lumea prin descoperirea unei noi tehnici tipografice. Noile echipamente, precum scannerele, imprimantele laser si color si software-ul grafic, CD-ROM-ul si altele au fãcut posibil nu numai ca un computer sã poatã poatã fi utilizat în tipografie iar cartea sã poatã deveni "electronicã", dar si sã producã "minciuni patentate" de genul reproducerii monedelor, falsificãrii înscrisurilor de tot felul, documentelor si fotografiilor etc. În acest mod prelucrarea numericã poate micsora valoarea de dovadã chiar si a pozelor sau a negativelor. 
        Astãzi este o certitudine - calculatorul a devenit cel mai popular instrument de falsificare. 
<---Sus la cuprins 

Clasificarea delictelor informatice
        Înainte de a prezenta în detaliu caracteristicile anumitor categorii de fraude informatice, începem prin a prezenta, foarte succint, o enumerare a acestora, fãrã pretentia de exhaustivitate, ci doar în intentia de a se putea observa mai usor cã tipurile de infractiuni din acest domeniu sunt multe si diverse. Acesta ar putea fi primul motiv pentru care ar trebui sã ne îngrijorãm iar autoritãtile ar trebui sã se autosesizeze si sã ia serios subiectul, mãcar acordându-i o atentie cuvenitã. 
                . falsificarea de dovezi, voalarea înselãtoriile prin computer si cifrarea spargerilor mafiote 
                . teletransmisia de date pentru tãinuire 
                . pornografia de toate genurile, inclusiv cea infantilã 
                . comandã de organe pentru transplant 
                . sabotarea prin virusi 
                . distribuirea materialelor ilegale (pornografice, propagandist-teroriste) sau software nelicentiat 
                . spionajul economic si militar 
                . spargerea de jocuri 
                . fapte ilegale de santaj si constângere 
                . falsificãri de monede, înscrisuri, acte 
                . digitizarea fotografiilor false si falsificãri pe baza aparatelor foto cu schitare digitalã 
                . traficul de stupefiante 
                . comertul ilegal cu arme 
                . diverse forme de delicte economice 
                . infractiuni privind protectia mediului înconjurãtor 
                . furtul de carduri 
                . omorul sãvârsit prin intermediul calculatorului (modificarea premeditatã de diagnostice etc.) 
                . comertul cu carne vie 
                . atacuri de tip terorist 
                . manipularea sistemelor de pazã si protectie 
                . utilizarea frauduloasã a Internetului: 
                        - frauda datoratã falsei identitãti si a spionilor în retea (snipers) 
                        - furtul timpului de navigare pe Internet 
                        - blocarea retelelor prin supraîncãrcare 
                        - fraude datorate actiunilor protestatare, elitiste sau de afirmare ale hackerilor 
                        - atacurile împotriva serverelor DNS (Domain Name Server) 
                        - fraude datorate intrusilor (furtul de parole - password sniffers), compromiterea securitãtii la nivelul întregii retele. 
                        - Conectarea anonimã prin serviciile telnet si socks ale proxy-urilor Wingate, prost configurate. 
                . fraude asupra informatiilor sau calculatoarelor 
                        - atacul în centrale PABX private si publice (prin servicii DISA sau voicemail) 
                        - fraude asupra retelelor virtuale private (VNP) 
                        - intrarea în bãnci de date si retele. 
                . abuz de informatii - obtinerea de informatii "folositoare" sau coduri de acces si vânzarea acestora (de obicei cu colaborarea din interior) 
                . Mesaje electronice nesolicitate (spams). 
        În recomandarea Consiliului Europei R(89)9 sunt icluse într-o listã infractiunile realizate cu ajutorul calculatorului, întâlnite pânã acum în practicã si care au perturbat destul de grav anumite relatii sociale. Lista principalã se referã la: 
                        - frauda informaticã 
                        - falsul informatic 
                        - prejudiciile aduse bazelor de date, datelor si programelor de calculator 
                        - sabotajul informatic 
                        - accesul neautorizat 
                        - interceptarea neautorizatã 
                        - reproducerea neautorizatã de programe protejate 
        Lista secundarã cuprinde: 
                        - alterarea datelor sau programelor de calculator 
                        - spionajul informatic 
                        - utilizarea neautorizatã a unui calculator 
                        - utilizarea neautorizatã a unui program de calculator. 
        Pirateria software 
        Pirateria software înseamnã folosirea nepermisã si utilizarea fãrã drept de autor a unui program de calculator. Acest subiect a mai fost analizat. Fenomenul de piraterie software este unul dintre cele mai rãspândite din lume, iar în tara noastrã a ajuns la cote îngrijorãtoare. Sondajele aratã cã rata pirateriei soft din România este una dintre cele mai ridicate din lume. 
        Gunter von Gravenreuth, inginer dar si avocat si un foarte bun specialist în procese de piraterie soft, sustine cã, desi politia a început sã se specializeze si sã se obisnuiascã cu astfel de infractiuni, existã totusi si astãzi mari diferente, în special de naturã regionalã, în ceea ce priveste clarificarea informaticã a organelor de cercetare, referindu-se, desigur, la modul diferit cum este privit fenomenul în diferite state sau localitãti importante. Practic, existã o divergentã de pãreri referitoare la pirateria software. Unii considerã si astãzi cã orice program de calculator ar trebui sã fie un bun public, pentru care ar trebui plãtitã doar o taxã generalã, asa cum se face pentru utilizarea în comun a unei autostrãzi sau al unui pod. Altii, dimpotrivã, sustin cã un program de calculator este un act de creatie, care necesitã niste costuri de productie si cã ar trebui sã se vândã ca orice alt produs fabricat. 
        Disputa va continua, desigur, însã legile copyright-ului sunt destul de aspre în unele tãri si acesta este un adevãr incontestabil. 
        Business Software Alliance estima, în urmã cu câtiva ani, existenta a peste 840.000 de site-uri care vând software pe Internet. Multe afaceri obscure de tip on-line posedã site-uri foarte atractive si profesionale, astfel încât pânã si cei mai securizati consumatori on-line pot cãdea victima acestora. Afacerile Internet ce ascund astfel de fraude folosesc adesea adrese de e-mail multiple si site-uri de Web, fãcând astfel mult mai grea misiunea oficialitãtilor în ceea ce priveste localizarea si pedepsirea lor. 
        Rãspândirea virusilor 
        Si acest subiect a fost dezbãtut pe larg într-un capitol anterior. Fenomenul de rãspândire a virusilor reprezintã un pericol important, asupra cãruia ar trebui sã se îndrepte atentia noastrã. 
        Virusii calculatoarelor sunt cu mult mai dãunãtori decât s-ar putea întelege dupã o primã analizã. Ei nu saboteazã numai functionalitatea computerelor. Printr-o proiectare corespunzãtoare a pãrtii distructive prin intermediul virusilor pot fi realizate si acte de spionaj sau alte delicte majore, precum santajul si constângerea. 
        În topul international al tipurilor de amenintãri pe calculator autorii de virusi ocupã locul trei. 
        Furturi de bani si informatii 
        Unele grupuri criminale, plasate pe locul patru în ierarhia mondialã a tipurilor de amenintãri asupra sistemelor informatice au ca obiectiv principal obtinerea de bani si alte avantaje prin vânzarea informatiilor furate sau prin realizarea de tranzactii bancare ilegale. 
        Un rol important în acest domeniu este detinut de cãtre diferitele structuri de servicii secrete care au început sã foloseascã canalele de comunicatii si Internetul ca mijloace de obtinere a informatiei. 
        Oricum, se pare cã furtul de informatii este cel mai putin interesant pentru "spãrgãtorii" de coduri. Cu toate acestea, o politicã de genul "nu am secrete în calculatorul meu, deci nu am motive sã mã tem de hackeri" nu este deloc potrivitã. 
        Furturi prin Mailbox 
        Comertul cu programe furate prin cãsute postale reprezintã una dintre cele mai vechi infractiuni informatice. Numai în primii ani programele de calculator au fost comercializate, în cea mai mare parte a lor, prin anunturi în ziare. Când acest procedeu a devenit prea periculos, infractorii au început sã foloseascã formulare pentru post-restant. În zilele noastre piratii transferã softul prin Mailbox. Noua metodã se poate aplica si pentru alte bunuri furate, precum casete video cu pornografie infantilã sau casete video care glorificã violenta, sau cu materiale propagandist-teroriste. 
        Transmisia de date la distantã prin Mailbox sau Btx reprezintã nu numai calea de comercializare a mãrfurilor, ci si cea de comunicatie între infractori pe care politia nu o mai poate controla. 
        Se apreciazã cã prima indicatie cu privire la falsificarea Eurochesue-rilor s-a rãspândit printr-un Mailbox, imediat dupã instalarea primelor automate de bani. Astãzi, fenomenul a luat o amploare îngrijorãtoare. 
        Falsificarea de valori 
        Aceastã categorie de infractiuni se referã la falsificarea de monedã sau de alte valori, prin intermediul unor scannere performante, imprimante laser etc. În aceeasi clasã de infractiuni sunt incluse totodatã si fabricarea intrumentelor proprii de falsificare. 
        Atacuri asupra ATM, debit-card, PC passwords, PIN 
        Atacurile asupra ATM-urilor, debit-cards, PC passwords, PIN-urilor (Personal Identification Number) sunt utilizate pentru activarea ATM-urilor, a numerelor de cont ale credit si debit-card-urilor, a codurilor de acces la distantã si a microprocesoarelor telefoanelor mobile rãspunzãtoare de facturare. Computerele sunt folosite intens în fraudarea financiarã, nu numai ca instrument al "crimei", dar si pentru a pãtrunde (hacking) în bazele de date si a sustrage informatii confidentiale asupra conturilor financiare. Existã trei tipuri de fraude financiar-electronicã: 
                - sustragerea informatiilor de cont 
                - clonarea microcipurilor telefoanelor mobile în scopul fraudãrii tranzactiilor on-line 
                - scanarea instrumentelor negociabile de platã, care sunt apoi contrafãcute prin metode de desktop publishing. 
        Furturi de carduri 
        O nouã categorie de ilegalisti este cea a carderilor iar operatiunile de acest gen sunt cunoscute sub numele de carding. Rolul acestora în lumea infractiunilor informatice este acela de a câstiga bani sau obiecte prin spargerea unor site-uri ce contin în bazele de date numere de cãrti de credit. 
        Carderii nu fac altceva decât sã valorifice numerele unor cãrti de credite, de la distanta si sub adãpostul oferite de un fotoliu comod în care stau ceasuri întregi în fata unui computer conectat la Internet. Informatiile pe care le obtin, dupã o muncã deseori istovitoare, sunt folosite pentru a cumpãra de la magazinele on-line diferite produse, pe care le vând apoi la preturi mai mici. 
        Pierderile anuale cauzate prin fraudarea credit-card-urilor sunt estimate de cãtre institutiile financiare numai din SUA, la miliarde de dolari. 
        Spionajul computerizat 
        Despre acest tip de delict nu existã informatii suficiente, deoarece foarte rar sunt fãcute publice declaratiile exacte despre aria de cuprindere a spionajului computerizat. Cu toate acestea, statistica mentioneazã si cifre despre trãdarea secretelor de firmã si ale celor de afaceri. Însã indicatorii sintetici furnizati nu permit exprimãri detaliate. 
        Atacuri teroriste 
        Nu trebuie sã ne mire faptul cã si teroristii au trecut în ultimul timp la utilizarea noilor tehnologii de transmitere a informatiei prin Internet, pentru a pune la punct planuri, pentru a obtine fonduri si pentru a comunica în sigurantã. În ierarhia tipurilor de amenintãri asupra sistemelor informatice acestia ocupã pozitia a cincea. Cu toate acestea, simplul fapt cã organizatiile teroriste încep sã se bazeze din ce în ce mai mult pe tehnologia informatiei constituie un real avertisment. 
        Înselãtoria prin computer 
        Înselãtoria prin intermediul computerului reprezintã delictul de bazã apãrut în statistici si a fost recunoscut la început prin douã categorii importante: abuzul asupra automatelor de bani si asupra celor de jocuri. Toate celelalte forme de înselãtorie prin computer, despre care circulã zvonuri spectaculoase, sunt la aceastã orã, conform datelor statistice, neimportante. 
        Sabotajul prin computer 
        Statisticile despre sabotajele prin computer furnizeazã cifre foarte ridicate, în continuã crestere. Cu toate acestea, realitatea este disproportionatã iar principala cauzã este lipsa de entuziasm a firmelor pãgubite în a face publice informatiile. O oglindã partialã a realitãtii poate fi redatã si de comparatia dintre numãrul mare de virusi rãspânditi în întrega lume cu delictele de sabotaj prin computer. 
        Atacuri împotriva protectiei mediului înconjurãtor 
        În timp ce calculatoarele sunt utilizate tot mai des în supravegherea unor procese, ele devin pe zi ce trece instrumente indispensabile. S-a ajuns astfel la o stare de dependentã ce nu mai are cale de întoarcere. Odatã cu certitudinea cã numai calculatorul mai poate garanta controlul prescris al reglementãrilor legale de supraveghere a aerului si apei, s-a deschis si calea unor posibilitãti de atac si de fraudã si în acest domeniu. 
        În acest domeniu lucreazã interdisciplinar biologi, fizicieni, medici si informaticieni. Rãmâne de netãgãduit faptul cã nu existã securitate sutã la sutã a prelucrãrii automate a datelor. 
<---Sus la cuprins 

Exemple de fraude informatice
        În legãturã cu delictele comise prin intermediul calculatorului existã la aceastã orã un adevãr incontestabil: doar o micã parte a acestora sunt descoperite de politie iar organele de anchetã dispun de un volum mic de informatii. În acelasi timp, acestia nici nu sunt pregãtiti suficient de bine pentru un domeniu aproape nou. 
        În acest context, analizând cifrele relativ scãzute din statisticile acestor infractiuni, s-ar putea trage concluzia falsã cã pericolul este supraestimat. Societãtile, în general, nu sunt pregãtite suficient de bine la aceastã orã pentru a preîntâmpina aceste infractiuni. 
        Prezentãm în continuare câteva exemple concrete de infractiuni sãvârsite prin intermediul calculatorului, atât pe plan mondial, cât si pe plan autohton. 
                . Primele cazuri importante de acces neautorizat au fost depistate în 1985 când a fost penetratã cunoscuta retea ArpaNet. În acelasi an revista on-line "Phrack" a publicat o listã destul de bogatã de numere de apel dial-up. În continuare aceastã activitate s-a desfãsurat din plin. Pentru tinerii americani inteligenti care dispuneau de serviciile unui calculator electronic începea sã se deschidã o lume nouã, în general lipsitã atunci de legi. 
                . Unul din cazurile celebre de fraudã informaticã este cel al unui grup de crackeri care a preluat controlul centralei telefonice de la Casa Albã, utilizând-o pentru convorbiri telefonice transatlantice. 
                . Pe data de 6 ianuarie 1993, câtiva hackeri din Marea Britanie au pãtruns în banca de date a unei companii comerciale din Londra, operând un transfer de 10 milioane de lire sterline. Este un exemplu de infractiune concretã, fâcând parte din categoria "campaniilor active", adicã a acelora care lasã prejudicii ce pot fi imediat cuantificate. 
                . Tot în aceeasi perioadã câteva site-uri oficiale americane au fost "ocupate" de o actiune spectaculoasã, de tip protestatar, a unor chinezi. Acestia au introdus în locul mesajelor standard existente, propriile lor texte de protest, provocând un fel de mini-rãzboi psihologic. Este un exemplu de "campanie pasivã", cu implicatii de naturã psihologicã în primul rând, dar si de naturã politicã, fiind mai degrabã o dovadã cã rãzboiul informational a devenit o realitate care nu mai poate fi neglijatã. 
                . În anul 1993 un chinez a fost condamnat la moarte prin împuscare pentru o fraudã de 193 milioane USD. Abia dupã înregistrarea acestui caz unic, statul chinez a elaborat si prima lege în acest domeniu. 
                . Un cunoscut hacker american, a cãrui poveste a stat si la baza realizãrii unui film de susces, a fost prins si pedepsit de justitie; la scurt timp a fost eliberat cu o interdictie de câtiva ani sã se apropie de un telefon public. 
                . Iatã un exemplu de infractiune de omor: un individ, dorind sã-si elimine rivalul aflat la tratament într-un spital din Florida, a pãtruns în baza de date a spitalului modificând diagnosticul pacientului. Fiind tratat pentru altceva decât boala de care suferea, pacientul a decedat în scurt timp. 
                . Jim Jarrard din Simi Valley, California, a avut surpriza sã constate cã în timp ce si-a lãsat calculatorul într-o noapte sã functionze pentru a finaliza un download de mari dimensiuni, un hacker i-a accesat PC-ul prin conexiunea DSL si a instalat un program care i-a permis sã controleze calculatorul, sã fure fisiere importante si sã steargã informatiile de pe hard disk-uri. Jarrard a scãpat de catastrofã datoritã unei blocãri neasteptate a sistemului. 
                . Allan Soifer, administrator de postã electronicã în Ottawa, nu si-a dat seama cã un hacker îi scana PC-ul de acasã de câteva ore. Hackerul gãsise o poartã de intrare si avea nevoie numai de o parolã pentru a accesa fisierele. Acesta bombarda respectivul calculator cu parole generate aleator, sperând cã va nimeri combinatia corectã. Victima a fost norocoasã deoarece avea instalat ZoneAlarm, un program de protectie de tip firewall personal preluat de la firma ZoneLabs. Programul l-a alertat despre multitudinea de parole cu care era bombardat PC-ul. În plus, el a putut identifica chiar ISP-ul hackerului pe care l-a localizat în Anchorage, Alaska. 
                . Câteva exemple de virusi reali, altele decât cele arhicunoscute, dar care au provocat pagube însemnate în diferite companii si organizatii americane: 
                        - "Typo", virus orientat pe distrugerea datelor care creeazã erori de dactilografiere atunci când utilizatorul depãseste 60 de cuvinte pe minut. 
                        - Un virus de distrugere a productiei a fost lansat într-o intreprindere metalurgicã, si avea rolul de a micsora cu câteva grade temperatura în cea de-a treia fazã a procesului de rãcire a otelului, conducând la o calitate inferioarã a produsului. 
                        - Cel mai mic virus a fost scris prin rescrierea algoritmului comenzii Unix "sh". Acesta avea dimensiunea de 8 caractere si în afarã de reproducere nu mai avea altã functie. 
                        - La începutul anilor '90 dintr-un institut de cercetãri din Bulgaria a fost lansat în circulatie un set de 24 virusi care au fost cu greu detectati atât în Europa, cât si în SUA. 
<---Sus la cuprins 

Fraude informatice autohtone
                . Un hacker din România, supãrat pe preturile mereu în crestere practicate de RomTelecom, a pãtruns în reteaua societãtii si a modificat tarifele din site, fãcându-le 1 leu pentru 5 ore de convorbire. 
                . Niste hackeri români au pãtruns în urmã cu câtiva ani într-un server extern al Pentagonului. Desi nu sau ales cu nimic, site-ul fiind de micã importantã, ei au fost descoperiti la timp înainte de a provoca anumite stricãciuni. 
                . Ministerele de Interne, Justitie si Finante din tara noastrã au fost atacate de mai multe ori de virusi ce au adus modificãri majore ale informatiilor din site-urile respective. 
                . În urmã cu un an, pe când guvernul a anuntat mãrirea accizelor la bãuturile alcoolice, pe pagina de Web a Ministerului de Finante a pãtruns un hacker care a introdus în site mesajul de protest: "Acest site a fost spart de Regele Berii". 
                . Câtiva hackeri români si-au bãtut o vreme joc de pagina de Web a guvernului, amestecând pozele acesteia. 
                . Un alt hacker din România a reusit sã intre pe site-ul FBI, "prinzând" pe acesta poza lui Ion Iliescu. 
                . În ceea ce priveste comertul electronic, românii s-au specializat în realizarea de cumpãrãturi de pe magazinele virtuale aflate în afara tãrii (marea majoritate fiind în SUA), folosind cãrti de credit furate sau false. În acest scop au fost folosite site-uri specializate în comert electronic si baze de date cu numere de cãrti de credit. Atacurile de acest gen sunt favorizate si de faptul cã timpul dintre momentul plãtii nelegitime si momentul în care proprietarul cãrtii de credit sesizeazã evenimentul si refuzã plata este suficient de mare. 
                . Un hacker român a descoperit niste bug-uri (erori) în reteaua de calculatoarele a unui cetãtean american care tocmai deschisese un Internet-Cafe în Bucuresti. L-a avertizat pe acesta în câteva rânduri cu privire la faptul cã administratorul acelei retele nu-si face corect datoria sau nu se pricepe sã-si protejeze sistemul. Americanul l-a invitat pe hacker sã vinã sã lucreze la firma sa. Si de atunci, acesta este angajat acolo, are un salariu decent, taxiul decontat, telefonul plãtit de firmã etc. 
                . Alt hacker român a blocat calculatorul unui individ pe care nu-l simpatiza deloc, în asa fel încât atunci când îl deschidea intra pe Word, scria un text si se reseta. Desigur, calculatorul a devenit practic inutilizabil. Revenind la sentimente mai bune, hackerul a îndreptat el însusi situatia doar dupã câteva zile. 
                . Un foarte bun hacker român, de data aceasta în sensul initial al termenului de hacker, a gãsit niste bug-uri în reteaua firmei Ericsson si a trimis acesteia constatãrile lui si felul în care se poate rezolva problema. A primit în schimb de la patronii firmei un telefon de ultimul tip, placat cu aur. 
                . La începutul lunii octombrie, 1999 Judecãtoria Ploiesti a pronuntat prima sentintã de condamnare a administratorului firmei ANDANTINO la sase luni de închisoare cu suspendare conditionatã a executãrii pedepsei. Pe data de 18 septembrie 1998 inculpatul a fost surprins de politisti si inspectori ai Oficiului Român pentru Drepturi de Autor în timp ce vindea CD-uri cu programe de calculator la punctul de lucru al societãtii sale. "Aceasta este prima sentintã penalã în materie de piraterie software de la adoptarea în anul 1996 a Legii nr. 8 a Drepturilor de Autor si Drepturilor Conexe si reprezintã o primã dovadã concludentã cã proprietatea intelectualã începe sã fie respectatã si în România" a declarat un avocat reprezentant pentru România al Business Software Alliance. 
                . În primãvara anului 1999, pe unul din calculatoarele din reteaua dezvoltatorilor de software din Sidex a fost descoperit un virus spion. Intrusul nu a apucat însã sã-si atingã scopul, fiind detectat si anihilat la timp. Tot atunci a fost descoperit si autorul, o firmã de soft din Bucuresti care urmãrea anumite interese comerciale cu Sidex. La vremea respectivã primul autor acestui manual a publicat un articol într-un cotidian local despre acest eveniment, fãrã însã a oferi detalii suficiente, ci doar cu intentia de avertizare asupra acestei categorii de pericole. 
                . În toamna anului 2000, un hacker a pãtruns în sistemul informatic al CS SIDEX SA. Sistemul, bazat pe o retea de câteva calculatoare Hewlett-Packard 9000, a fost "deranjat" de un intrus care a început prin a lansa câteva mesaje injurioase, apoi si-a vãrsat amarul pe directorul IT. Neluându-se mãsurile cuvenite, intrusul a apãrut si a doua zi, reusind sã lanseze în executie douã comenzi Unix de stergere a fisierelor care începeau cu o anumitã literã. Intruziunea a fost posibilã din cauzã cã hackerul a cunoscut datele de identificare (UserName si Password) ale unui programator. Din fericire, lucrurile s-au oprit aici, gãsindu-se imediat metode de a repara stricãciunile provocate si de a se înlãtura pe viitor pericolul unor astfel de atacuri. 
                . Si alte institutii si societãti din Galati au trecut prin astfel de evenimente, multe din ele nefãcându-se publice, în ideea de a-l tenta pe infractor sã revinã si altãdatã când, se presupunea cã, vor fi pregãtiti sã-l prindã în flagrant. Unii infractori au fost prinsi, dar au scãpat cu o simplã admonestare, fãrã vâlvã prea mare, altii însã nu au fost prinsi si identificati nici în ziua de azi. 
<---Sus la cuprins 

Arta si psihologia hackerilor
                . Hackeri sunt considerati uneori drept vrãjitori ai calculatoarelor, mai ales atunci când acestia trimit e-mail-uri sau diverse mesaje administratorilor de sistem pentru a-i anunta cã au un "bug" în sistemul de securitate. Nu odatã acestia au oferit chiar si solutiile de acoperire a slãbiciunilor de protectie a sistemelor. 
                . Multi hackeri se distreazã pur si simplu atunci când pãtrund în calculatoarele altora, fãcând diferite glume cum ar fi schimbarea background-ului de pe desktop, închiderea si deschiderea CD-Rom-ului etc. 
                . Hackerii verificã si "competenta" administratorilor de sistem, supunându-i pe acestia la diferite încercãri pentru a vedea dacã se pricep sau nu sã tinã sistemele sub protectie. Multi administratori sunt uneori terorizati, pur si simplu. 
                . Ce cautã hackerii prin calculatoarele altora? De obicei, acestia urmãresc un cont, un card, o parolã de acces, anumite crack-uri, programe sau licente. 
                . Hackerii "opereazã" de multe ori pe conexiunile adversarilor, "transferând" astfel o bunã parte din cheltuielile de comunicatie la acestia din urmã. 
                . Cunoscutul virus de tip worm numit "I love You", care a produs una dintre cele mai mari pagube din lume (estimatã la circa 6 miliarde USD), a fost raportat de unii hackeri cu câteva luni înainte. Avertismentul lor nu a fost luat în seamã, astfel cã s-a întâmplat ceea ce stim cu totii. 
                . Hackerii mãrturisesc cã existã anumite site-uri cu niste programe pe care, dacã le folosesti "cu cap", nu te depisteazã nimeni. Dar existã si reversul, adicã programe pe care le poti folosi ca sã depistezi orice intruziune. 
                . Un hacker român a blocat calculatorul unui individ pe care nu-l simpatiza deloc, în asa fel încât atunci când îl deschidea intra direct pe Word, scria un text si se reseta. Desigur, calculatorul a devenit practic inutilizabil. Revenind la sentimente mai bune, hackerul a îndreptat el însusi situatia doar dupã câteva zile. 
                . Hackerii si-au constituit organizatii care revendicã diverse drepturi, derivate, în mare mãsurã, chiar din "Declaratia universalã a drepturilor omului". "Etica hackerului" este cartea de cãpãtâi a acestora. Printre altele, aceasta prevede urmãtoarele: 
                        - accesul la calculatoare trebuie sã fie total si nelimitat 
                        - toate informatiile trebuie sã fie gratuite 
                        - hackerii trebuie sã fie judecati dupã faptele lor, nu dupã alte criterii, cum ar fi vârsta, diplomele, rasa sau pozitia socialã 
                        - poti crea artã si poti aduce frumusete cu ajutorul calculatorului. 
                        - calculatoarele îti pot schimba viata în bine. 
        Se pare cã efectul a fost benefic deoarece, dupã aparitia acestui cod deontologic, hackerii au rãrit mult atacurile referitoare la câstigurile bãnesti si le-au intensificat pe cele care se referã la drepturi cetãtenesti. 
                . Hackerii au si un festival anual care a ajuns la a patra editie, ultima dintre ele desfãsurându-se la Las Vegas. 
<---Sus la cuprins 

Instrumente folosite de hackeri
        Aceste instrumente au fost special create pentru a identifica atât calculatoarele existente într-o retea, cât si slãbiciunile acestora. O bunã parte a acestora existã fabricatã si poate beneficia oricine de ea de pe Internet sau din alte surse. Sunt însã si instrumente pe care le preparã însusi hackerul, ori de câte ori are nevoie de ele, în functie de necesitãtile care apar. Pentru cã trebuie sã fim convinsi cã un hacker adevãrat este un foarte bun specialist în domeniul calculatoarelor si se pricepe foarte bine sã-si construiascã instrumentele de lucru sau sã le perfectioneze pe cele de care dispune. În plus, el este si foarte inventiv. 
        Instrumentele de care vorbim nu se limiteazã doar la aplicabilitatea lor numai pe sistemele direct conectate la Internet, ci pot fi extinse la majoritatea retelelor care nu au un sistem de securitate bine implementat. 
        Unii cititori ar putea considera cã nu este deloc indicat sã fie publicate metodele si practicile infractorilor, care pot ajunge pe mâna unor alti potentiali rãufãcãtori. Nu am prezenta aici o parte din instrumentele si tehnicile folosite de hackeri în activitatea lor adesea de naturã infractionalã, dacã nu am fi convinsi cã: 
                a) o bunã parte a acestora a fost publicatã în diferite reviste de specialitate (vezi bibliografia), existând totodatã un bogat material documentar, prezentat în detaliu pe diferite site-uri din Internet 
                b) cunoasterea practicilor acestora ne învatã mai bine cum sã combatem acest fenomen infractional. 
       Începem prin a prezenta cîteva dintre cele mai cunoscute metode de atac. 
                1. Host Scans - este o metodã de descoperire a calculatoarelor din retea. Se bazeazã pe scanarea unui numãr de adrese de Internet si, dacã se primeste un rãspuns, înseamnã cã existã sisteme ce au adresele respective configurate, deci pot fi atacate. 
                2. Port Scan - metoda are la bazã scanarea pentru identificarea porturilor deschise ale aplicatiilor (application access points), acestea urmând a fi exploatate pentru obtinerea accesului la sistem. 
                3. Denial-of-Service (DoS) - are scopul de a împiedica accesul la computerul respectiv al persoanelor autorizate; metoda poate consta atât în schimbarea parametrilor sau configuratiei sistemului cât si în instalarea unui program ce va fi utilizat pentru a genera un trafic foarte mare (atac) cãtre un sistem prestabilit. Iatã câteva exemple de atacuri de tip DoS: 
                        - Fragmentation Attack - protocolul TCP/IP gestioneazã mesajele foarte mari prin fragmentarea lor pentru a putea fi trimise prin retea, fiind apoi reasamblate la destinatie. Au fost dezvoltate mai multe tehnici care exploateazã slãbiciunile sistemelor de calcul ducând la blocarea acestora. Atacurile folosesc ICMP sau UDP, utilizând multe fragmente foarte mici sau fragmente ce simuleazã un pachet foarte mare imposibil de asamblat. Un astfel de atac este renumitul "Ping of Death" 
                        - Smurf Attack - reprezintã atacul în care se genereazã un pachet ICMP echo request (acelasi cu cel utilizat de Ping) cu adresa sursã a victimei dintr-o retea si adresa destinatie reprezentând adresa de broadcast în altã retea. În cea de-a doua retea se genereazã un trafic foarte mare trimis la toate computerele active, care, la rândul lor, rãspund adresei victimei, blocându-l. 
                        - SYN Flooding - este destinat blocãrii serverelor ce oferã servicii, cum ar fi cele de Web. Atacatorul simuleazã deschiderea unei sesiuni TCP prin trimiterea unui numãr foarte mare de pachete SYN (Start) fãrã a mai rãspunde la informatiile de confirmare (handshake), blocând masina destinatie, aceasta neputând deschide alte conexiuni legitime. 
        Atacurile de tip DoS sunt foarte usor de replicat si aproape imposibil de prevenit. Vina principalã o poartã însãsi structura Internetului si a protocoalelor sale care au fost proiectate pentru a asigura livrarea mesajelor si având la origine încrederea reciprocã, indiferent de problemele de comunicatie si nefiind gândit împotriva unor persoane ce nu au aceleasi idealuri mãrete precum creatorii sãi. 
        Pentru a lansa un atac de tip DoS este nevoie sã exite un script ce poate fi gãsit pe o serie de site-uri ale hackerilor sau poate fi creat de hacker, script care sã fie capabil sã scaneze milioane de servere din întreaga lume pentru gãsirea celor vulnerabile si care care sã-si inoculeze codul sãu în serverele vizate. 
        Falsificarea pachetelor, tranzitarea pachetelor mãsluite, rãmâne mecanismul cheie al marii majoritãti a atacurilor si a spamming-ului. Falsificarea pachetelor este posibilã datoritã posibilitãtilor oferite de unele sisteme de operare si de producãtorii de routere. Ea este un mod gresit de a implementa confidentialitatea. 
        Printr-o combinatie de mecanisme de criptare si de servere specializate se poate merge oriunde sub protectia totalã a anonimatului si se pot face cumpãrãturi electronice în deplinã sigurantã. 
  
                . Un hacker cautã o adresã IP, dupã care scaneazã intervalul pe care poate exista un canal. Odatã stabilit canalul e ca si cum cei doi ar fi legati prin placa de retea. Se scaneazã apoi porturile, care sunt standard, iar dacã reuseste sã intre poate sã facã orice se poate face de la acel port. 
                . Intrarea propriu-zisã se poate face prin suprascrierea unui cod de boot pe care sã-l facã sã accepte ceea ce se doreste. Acesta reprezintã un bug de program. Altfel, se poate cãuta o portitã, adicã o eroare de programare. 
                . Pãtrunderea în calculatorul altuia se face, de obicei, prin lansarea un virus de tip "cal troian" care poate prelua în anumite conditii controlul sistemului. 
                . Cum ajunge virusul la destinatie? Prin pãcãlealã. Iatã un exemplu povestit de un hacker autohton: intri pe IRC, te dai drept fatã si-i propui partenerului de discutie sã-i trimiti o pozã si ... la pozã atasezi virusul. Pânã se lãmureste celãlalt despre ce e vorba, ai pãtruns în calculatorul lui. 
                . Evident, virusul de tip "cal troian" trimis trebuie sã fie unul dintre cei care nu poate fi detectat de programele anti-virus cele mai utilizate. Însã, de multe ori se poate merge aproape la sigur si pe ideea cã multi nu au nici cea mai micã protectie împotriva virusilor. 
        Despre parola de BIOS 
        Cea mai uzualã metodã de protectie este parola folositã la deschiderea calculatorului, adicã asa numita parolã de BIOS. Existã douã metode de a depãsi situatia în care ai nevoie sã cunosti parola si în acelasi timp sã intri în BIOS: 
                a) Cea mai popularã si comodã este aceea de a trece de parolã scriind câteva parole comune care, în principiu, ar trebui sã functioneze pe orice BIOS. Acestea sunt: Lkwpeter, j262, AWARD_SW, Biostar. Dacã nici una dintre acestea nu functioneazã, sigur se gãseste una care sã meargã la adresa de Web www.altavista.box.sk. 
                b) Cea de-a doua metodã, ceva mai complicatã, necesitã "deschiderea" calculatorului si extragerea bateriei care asigurã energie CMOS-ului. Pentru aceastã operatie trebuie sã identificati placa de bazã si sã gãsiti acea baterie de litiu rotundã care seamãnã cu o monedã de argint. Va trebui apoi s-o scoateti, iar dupã 30 de secunde s-o puneti la loc. Când veti deschide calculatorul, dupã aceastã operatie, va uita cu desãvârsire de parolã. 
        Din experienta unor hackeri 
        Furtul unui cont pe Internet este foarte posibil. Accesul la Internet se poate face, în general, prin douã metode: se plãtesc aproximativ 20 USD în contul oricãrui provider si taxa lunarã sau se furã contul unui oarecare user conectat deja. Userul nu trebuie sã fie întotdeauna o persoanã fizicã, ci poate fi si o organizatie. 
        Mai întâi se scaneazã o zonã de adrese IP. Aceasta se poate afla de pe un calculator deja conectat la Internet, de exemplu, dintr-un Internet-cafe. Dacã, de exemplu, IP-ul este 212.0.203.42, atunci se scaneazã de la 212.0.203.0 la 212.0.203.255. În momentul scanãrii este de preferat sã nu vã legati printr-un server, ci direct, iar viteza folositã ar trebui sã fie cea realã, apãsând "scan". În scurt timp, în partea stângã a ferestrei vor apãrea adrsele IP ale computerelor care sunt disponibile în retea si denumirile acestora (ex.: 212.0.203.24 cu C:/ si D:/). Cu alte cuvinte, cineva extrem de neglijent v-a pus la dispozitie hard-ul si CD-ul. 
        Operatiile se pot face prin intermediul unui soft de tip "IP scanner", numit Legion 2.1, care este cât se poate de simplu de utilizat, nefiind necesare nici mãcar instructiuni preliminare. Se poate crea astfel acces direct pe hardul unui computer strãin. 
        Pe hardurile strãine pot exista accese de tip "read-only", în care se poate doar vizualiza informatia, sau "full-mode", prin care se poate accesa total informatia. 
        În caz cã unele dintre calculatoare au parole, nu este nici o problemã, deoarece Legion 2.1 are un algoritm de tip 'brute-force" cu care se poate intra. Odatã intrat pe hard disk-ul computerului strãin trebuie cãutat directorul Windows si copiate de acolo toate fisierele cu extensia .pwl (de exemplu, name.pwl). În aceste fisiere se aflã parola si identificarea de care este nevoie pentru conectarea la provider. Însã fisierele .pwl sunt cifrate. Acest impediment poate fi evitat cu ajutorul unui program care "sparge" acest tip de fisier. Un soft dedicat acestui gen de operatiune este RePwl. 
        De aici mai departe nu mai trebuie decât sã faceti rost de telefonul providerului de la care tocmai aveti un cont. Aceste informatii le puteti afla direct de pe site-urile providerilor în cauzã. 
        Vestitul hacker Kevin Mitnik avea o metodã proprie de a-si pregãti spargerea unui server. El proceda astfel: suna mai întâi providerul si încerca sã afle parola, dându-se drept un user care a uitat parola si ar dori sã obtinã una nou?. Metoda mergea în aproximativ 5% din cazuri, depinzând de multe ori de cine ridica receptorul. 
<---Sus la cuprins 

Alte stiri despre infractiuni informatice
                . O crestere a rolului Internetului ca mediu de desfãsurare a unor fraude ce aduc mari neajunsuri este datã si de urmãtorul exemplu. Dupã o studiu efectuat de Jupiter Communications, populatia on-line din SUA a atins în 1998 cifra de 60 milioane, reprezentând 22,4% din populatia totalã. Dupã unele statistici guvernamentale, cel putin 46 milioane de americani au cumpãrat on-line pânã în anul 2000, cheltuind în jur de 350 USD/persoanã/an. 
                . Multe grupãri de hackeri se dovedesc tot mai bine organizate si mai profesioniste. Ele sunt cu cel putin un pas înaintea capacitãtii politiei si a expertilor în securitatea informaticã de a prevedea infractiunea. 
                . Companiile care gestioneazã cãrtile de credit înregistreazã anual pagube de ordinul miliardelor de USD. România este una dintre cele mai importante surse de plãti frauduloase, asa încât, majoritatea firmelor americane refuzã sã accepte plãti cu cãrti de credit emise cetãtenilor români. Politia românã este în posesia unui mare numãr de reclamatii cu privire la aceste fraude. 
                . Un apãrãtor al legii apreciazã: "Hotul modern nu mai este un bun trãgãtor, ci are cunostinte de programare si de gestiune informatizatã a sistemului bancar. El stã undeva într-o parte a lumii si sparge o bancã aflatã la sute sau mii de kilometri, iar acest lucru îl face în voie, acoperit de anonimatul pe care îl oferã retelele de comunicatii. Nu se pune problema de atac armat, riscul e minim, performanta maximã, nici nu existã vãrsare de sânge - lucruri care în conditii clasice pot constitui ori circumstante agravante ori concurs de infractiuni". 
                . Calculatorul a devenit deja principalul corp delict al majoritãtii infractiunilor moderne. 
                . În SUA s-a înfiintat la 8 mai 2000 Centrul de reclamatii pentru fraude pe Internet (IFCC - The Internet Fraud Compliant Center), o asociere între NW3C (The National White Collar Crime Center) si FBI (The Federal Bureau of Investigation). FBI manifestã un interes deosebit pentru depistarea fraudelor, anihilarea infractorilor, protejarea pãgubitilor. 
                . Cele mai frecvente infractiuni sunt cele bazate pe comertul electronic, incluzând folosirea cãrtilor de credit. Pe locul doi se aflã infractiunile care au în vedere retelele de calculatoare si sistemele de comunicatii. 
                . Într-un studiu recent despre securitatea sistemelor informatice ale unor corporatii si agentii guvernamentale americane, realizat de Computer Securites Institute cu ajutorul FBI, au apãrut urmãtoarele cifre: 
                        - 90% dintre organizatii au detectat probleme de securitate în ultimile 12 luni 
                        - 70% au raportat probleme importante, altele decât virusi, furturi de laptop-uri sau abuzuri în folosirea legãturii la Internet 
                        - 74% au sustinut cã au avut pierderi financiare 
                        - trei ani la rând s-a constatat cresterea numãrului de accesãri neautorizate prin Internet (59%), fat? de 38% din reteaua internã 
                        - 273 de institutii au raportat pierderi de aproape 266 milioane USD (media anualã fiind 120 milioane USD). 
        Reclamatiile înregistrate în numai sase luni sunt: 2/3 din totalul plângerilor sunt fraude în domeniul licitatiilor. Mãrfurile nelivrate si plãtile neefectuate acoperã alte 22% din reclamatii, frauda comisã prin spargerea codurilor cãrtilor de credit si a celor de debit nu depãseste 5%. Altele: cãrti de credit-debit = 4,8%, fraude de confidentã  4,6%, fraude de investitii = 1,2%, altele = 3%. Paguba totalã reclamatã a atins cifra de 4,6 milioane USD, cu o medie de 894 USD per persoanã reclamantã. 
        Cine sunt infractorii? 
                        - Bãrbatii sunt "mult mai hoti" decât femeile, 
                        - Cei mai experti hackeri sunt americanii, 
                        - Românii se situeazã pe locul patru. 
        Pãgubitii sunt bãrbati, cu vârsta 30-50 ani, cei mai multi din afara business-ului si rezidenti în unul din cele mai mari state americane. Vârsta medie a infractorilor: 26 ani. 
                . Topul primelor 10 tãri de provenientã a infractorilor: 
                        1. 92,2%-Statele Unite            2. 1,8 % - Canada 
                        3.   1,3 % -Ucraina                 4. 1,1 % - România 
                        5. 0,5 % -Anglia                     6. 0,3 %- Hong Kong 
                        7. 0,3 % -Australia                 8. 0,2 % - Indonezia 
                        9. 0,2 % -Germania              10. 0,2 % - Olanda. 
                . Peste 1,3 milioane de români au folosit reteaua Internet în anul 2000, statisticile asezându-ne din acest punct de vedere pe locul 4 în Europa de Est. 
                . Cu 1000 USD se pot cumpãra echipamente pentru a produce cãrti de credit. 
                . Pe Internet existã liste a tipurilor de infractiuni în mediul virtual precum si descrierea lor (inclusiv un FAQ) cu tipurile de fraude on-line. 
                . Produsul Microsoft Outlook, unul dintre cele mai populare programe de e-mail aflate în uz, a fost lansat pe piatã cu unele bug-uri care permiteau unui programator rãu intentionat sã lanseze un atac prin e-mail. Aceastã "scãpare" permitea totodatã si pãtrunderea unor noi tipuri de virusi e-mail, din categoria "cailor troieni". 
                . De curând a fost înfiintat si un "Muzeu al fraudei pe Web", de cãtre compania Ad Cops, care contine în prezent o colectie doar cu 13 exponate, pentru ajutor împotriva fraudei prin e-commerce. 
                . Frauda pe calculator, în ciuda restrictiilor legislative severe, reprezintã un pericol major. Astfel, într-o statisticã americanã, acest delict se ordoneazã astfel: 
                        - furt de bani:                          45% 
                        - furt de date si/sau programe: 16% 
                        - distrugerea programelor:       15% 
                        - alterãri de date:                    12% 
                        - furt de servicii:                     10% 
                        - diverse delicte:                       2%. 
        Clasamentul alcãtuit dupã valoarea medie în dolari a pagubelor produse aratã astfel: 
                        1. 93.000 pentru distrugeri de date si/sau sisteme 
                        2. 55.166 pentru furturi de programe si date 
                        3. 10517 pentru furturi de bani. 
                . De curând Microsoft a lansat ceea ce reprezintã prima sa aplicatie dedicatã securitãtii - un sistem firewall si pentru Web cache. Internet Sucurity and Acceleration (ISA) Server este produsul pentru securitate si performante din familia serverelor .NET. Acesta protejeazã reteaua fatã de un acces neautorizat, fatã de atacurile externe, realizând inspectii privind securitatea asupra traficului de retea în ambele directii si alertând administratorii în cazul unei activitãti suspecte. Editia standard a produsului ISA Swerver costa circa 1.500 USD per procesor, iar editia scalabil? pentru organizatii costã circa 6000 USD per procesor. 
                . În SUA existã nu mai putin de 6 agentii guvernamentale care se ocupã cu fraudele pe Internet si au rolul sã investigheze si sã instrumenteze cazurile semnalate. 
                . Statisticile americane apreciazã cã fraudele financiare au atins cifra de 45 % din totalul infractiunilor informatice. 
                . O fabricã de microprocesoare costã circa 6 miliarde USD, constructia si exploatarea ei dureazã în jur de 3 ani, dupã care nu se poate reutiliza aproape nimic. 
                . Criptarea este singura metodã care asigurã o confidentialitate perfectã. 
                . În afarã de unul sau douã servicii de provider de Internet din tara noastrã, toate celelalte nu sunt certificate. 
                . Existã virusi ce pot provoca si stricãciuni ale pãrtii de hard? Iatã o întrebare pe care si-o pun multi. Rãspunsul este da. Iatã si douã exemple: unii scriu si rescriu portiuni de hard pânã îl stricã, altii deschid si închid placa de bazã pânã o ard. 
                . În ultimii doi ani au fost furate din Internet mai mult de 300.000 de carduri. Multi dintre pãgubiti nici nu si-au dat seama iar hackerii nu au nici un interes sã atragã atentia asupra lor. 
                . În ultimii ani au cãzut pe mâna hackerilor unele dintre cele mai renumite site-uri si centre de comert electronic, precum:  Amazon, eBay, Yahoo, NBD s.a. 
                . Hackerii, constituiti în diferite organizatii, pot declansa chiar si actiuni comune de rãzbunare sau protest. O arestare a unui hacker, cunoscut sub numele de "Stormbringer", a condus la scoaterea din functiune în mai multe rânduri a site-ului FBI, precum si la numeroasele atacuri de gen "Denial-Of-Services" asupra site-urilor comerciale. De mai multe ori asupra porturilor din serverele care sustin aceste pagini s-a abãtut o ploaie de date care a fãcut ca paginile sã nu mai poatã fi accesate. Desi existã mai multe tipuri de protectie împotriva acestui gen de atacuri, o protectie importantã a fost pusã la dispozitie de curând si poate fi întâlnitã în:                            http://solid.ncsa.uiuc.edu/~liquid/patch/don_lewis_tcp.diff. 
                . "Într-o tarã în care legile sunt într-o miscare permanentã, în care se manifestã o imobilitate excesivã a legislatiei, nu mai este suficientã forma gutenbergianã a documentelor", sublinia cu ocazia unei conferinte de presã domnul Gabriel Liiceanu, directorul Editurii Humanitas. 
                . Cu ajutorul programului Ositron Tel 2.1 poate fi controlatã confidentialitatea mesajelor telefonice. Acest soft cripteazã în timp real cuvântul rostit, astfel încât ascultãtorul nu poate auzi decât sunete nearticulate. Se utilizeazã procedeul OTPS de criptare cu o cheie lungã si una scurtã. Alte informatii pot fi gãsite la adresa: http://www.ositron.com/.

Necesitatea securizãrii informatiei
        Securitatea informatiei reprezintã un lucru extrem de important pentru fiecare computer conectat la Internet, sau aflat într-o retea de tip intranet, extranet si chiar o retea localã. Mai mult, chiar si pentru un PC stand-alone securitatea informatiei poate fi o problemã serioasã, atunci când acesta contine informatii personale, secrete, cu anumite grade de confidentialitate. 
        Securitatea informatiei protejeazã informatia de o paletã largã de pericole legate de asigurarea continuã a activitãtilor, de minimizarea pagubelor si de maximizarea recuperãrii investitiilor si a oportunitãtilor de afaceri. 
        Indiferent dacã calculatorul se aflã într-un birou la serviciu sau pe un pupitru de acasã, asigurarea securitãtii informatiei se poate pune cu aceeasi acuitate. 
        Evident, în cazul în care avem de-a face cu o retea de calculatoare asigurarea securitãtii reprezintã o problemã deosebit de serioasã si, totodatã, cu mult mai dificilã. 
        Multe din atacurile recente de tip denial-of-service care au reusit sã punã într-un real pericol câteva site-uri de Web foarte populare, unele chiar guvernamentale, au reusit sã punã pe jar autoritãtile din mai multe tãri puternic dezvoltate. Unele voci au sustinut chiar cã pericolul este mult mai mare decât se presupunea pânã atunci. 
        Au existat suficiente dovezi care sustineau pozitia acelora ce credeau cã atacurile hackerilor au fost posibile din cauzã cã s-a reusit obtinerea accesului doar la computerele slab protejate. Cu alte cuvinte, spãrgãtorii de coduri au succes doar acolo unde nu se asigurã o adevãratã securitate. 
        Asa cum am avut ocazia sã mentionãm în capitolul despre virusii spioni ai calculatoarelor, existã o serie de virusi de e-mail, cum ar fi celebrul virus Melissa, care încearcã sã "fure" - din calculatorul de acasã sau de la birou - si sã trimitã la o destinatie prestabilitã documente confidentiale. 
        Pericolul sabotajului prin calculator bazat pe virusi, care pot face distrugeri extraordinare, este astãzi bine cunoscut si de necontestat. Ca sã nu mai vorbim de virusi care pot prelua controlul complet asupra unui calculator dintr-o retea, precum periculosul cal troian "Back Orifice". 
        În pofida unor sisteme legislative destul de bine puse la punct, furtul de informatii prin intermediul calculatorului s-a extins foarte mult, mai ales în unele tãri care detin tehnologii avansate. El reprezintã un domeniu extrem de delicat, iar pentru protectia si securitatea datelor se fac eforturi uriase. Anual se cheltuiesc sume imense pentru preîntâmpinarea fraudelor pe calculator. Numai pentru SUA unele statistici indicã sume, cheltuite anual în acest scop, situate între 4 si 6 miliarde de dolari. 
        Cele enumerate mai sus ar putea însemna doar o micã parte din numeroasele motive pentru care este necesar sã se acorde o atentie deosebitã securitãtii informatiei din calculatoare. 
        S-ar putea spune cã majoritatea utilizatorilor din cele mai mari si mai importante institutii din lume se aflã sub acoperirea unor firewall-uri de companie sau personale si cã, în cazul lor, securitatea este complet asiguratã. În realitate însã, lucrurile nu stau chiar asa. Si dovezi în acest sens existã, desigur. Aproape zilnic apar pe Internet stiri despre spargerea unor site-uri de Web importante, despre furturi de informatii din diverse retele dintre cele mai bine puse la punct. Iar dacã mai punem la socotealã si faptul cã, multi dintre cei pãgubiti refuzã sã-si facã publice accidentele de aceastã naturã, chiar si din simplul motiv de a nu risca pierderea credibilitãtii sau a prestantei, atunci, desigur, putem considera cã statisticile nu ne oferã dimensiunea realã a fenomenului, iar acesta este cu mult mai îngrijorãtor. 
        În contextul afacerilor informatia si procesele pe care se sprijinã sistemele si retelele informatice sunt subiecte deosebit de importante. Cele trei caracteristici de bazã ale informatiei, anume confidentialitatea, integritatea si disponibilitatea, sunt esentiale pentru mentinerea competitivitãtii, profitabilitãtii, legalitãtii si imaginii comerciale ale unei organizatii. 
        Din ce în ce mai mult, organizatiile, sistemele si retelele lor informatice sunt confruntate cu amenintarea securitãtii informatiilor provocate de un larg spectru de surse, incluzând frauda, spionajul, sabotajul, vandalismul, incendiile si inundatiile. O sursã comunã de pericol este reprezentatã de atacurile virusilor electronici care pot provoca daune si distrugeri considerabile. Aceste mijloace devin din ce în ce mai agresive si mai sofisticate. 
        Unii oameni de afaceri si profesionisti au ajuns la concluzia cã un hacker suficient de competent poate pãtrunde în aproape orice sistem de calcul, inclusiv în cele care au fost protejate prin metode bazate pe parole si criptarea datelor. 
        Altii, mai sceptici, sustin cã, chiar si atunci când un sistem este bine protejat împotriva atacurilor din exterior, rãmâne întotdeauna alternativa trãdãrii din interior. Multe date secrete, cum ar fi listele de clienti, salariile angajatilor, investitii si bugete, referate confidentiale s.a., pot fi copiate pur si simplu pe o dischetã, iar aceasta poate fi scoasã de la locul de muncã deseori chiar fãrã sã se sesizeze ceva. 
        Calculatoarele de tip mainframe rezolvã problema furtului prin aceastã sursã pãstrând calculatorul si suporturile mari de stocare a datelor încuiate. În cazul mainframe-urilor, singura cale de a putea folosi datele este cea oferitã de terminalele aflate la distantã, si care sunt dotate cu un ecran, o tastaturã, dar nu si cu unitãti de disc. 
        Din cauza acestei sigurante suplimentare oferite de sistemele de tip mainframe, unii experti sustin cã retelele locale de calculatoare personale ar trebui configurate la fel, uitând cã centralizarea excesivã a mainframe-urilor a fost unul din principalele motive pentru care s-au dezvoltat calculatoarele personale. 
        Orice conectare obisnuitã la Internet nu este întotdeauna lipsitã de riscuri. Conexiunea propriu zisã, absolut inocentã la prima vedere, ar putea fi însotitã prin partaj fraudulos de cãtre un parazit sau un program spion, care are un rol foarte bine definit: de a fura o parte din informatiile manipulate, desigur, parte din ele cu caracter strict confidential pentru proprietar. 
        Sunt atât de mari pericolele care ne pasc? Cu sigurantã cã existã si o mare dozã de neîncredere în aprecierile de naturã pesimistã a unora, si de multe ori, cu sau fãrã voie, se exagereazã. 
        În lumea specialistilor IT se obisnuieste sã se spunã cã un PC este complet protejat de un produs firewall si de un program antivirus. Existã produse informatice care pot asigura o protectie foarte bunã pentru grupurile mici sau pentru PC-urile individuale. De exemplu, firewall-uri precum ZoneAlarm (www.zonelabs.com) sau BlackICE Defender (www.netice.com), sunt foarte la modã astãzi. Iar produsele antivirus sunt, asa cum am avut ocazia sã mai spunem, foarte multe si foarte eficace. 
        Tranzitia cãtre o societate informationalã implicã nevoia de informatii credibile, iar progresul tehnologic are implicatii de ordin exponential asupra evolutiei. Din acest punct de vedere necesitatea securizãrii informatiei pãstrate si procesate prin intermediul calculatoarelor decurge pur si simplu din necesitatea de conectare si de comunicare, iar globalizarea si Internetul au schimbat complet fata lumii la confluenta dintre mileniului. 
<---Sus la cuprins 
  
Securitatea informatiei
        Informatia este un produs care, ca si alte importante produse rezultate din activitatea umanã, are valoare pentru o organizatie si în consecintã, este necesar sã fie protejatã corespunzãtor. 
        Informatia poate exista în mai multe forme: poate fi scrisã sau tipãritã pe hârtie, memoratã electronic, transmisã prin postã sau utilizând mijloace electronice, ilustratã pe filme sau vorbitã într-o conversatie. Indiferent de formele sub care existã, indiferent de mijloacele prin care este stocatã sau partajatã, informatia trebuie totdeauna strict protejatã. 
        În ceea ce ne priveste vom preciza cã, desi conceptul de securitate a informatiei este cu mult mai larg, referintele din acest manual cuprind doar aspecte legate strict de informatia pãstratã si procesatã prin intermediul caculatorului. 
        Din punct de vedere al pãstrãrii si securitãtii informatia este caracterizatã de: 
                - confidentialitate: caracteristicã a informatiei care asigurã accesibilitatea numai pentru cei autorizati sã aibã acces la ea, 
                - integritatea: reprezintã garantia acuratetii si completitudinii informatiei si a metodelor de prelucrare a acesteia, 
                - disponibilitatea: reprezintã asigurarea cã numai utilizatorii autorizati au acces la informatii si la produsele aferente oricând existã o solicitare în acest sens. 
        Fiecare organizatie în parte îsi poate implementa propriul sãu sistem de asigurare a securitãtii informatiei. Un management al securitãtii informatiei se realizeazã prin implementarea unui set corespunzãtor de actiuni care cuprinde politici, practici, instrumente si proceduri, structuri organizationale, precum si functii software. Toate actiunile trebuie prevãzute, definite si aplicate pentru a asigura cã sunt întrunite obiectivele specifice de securitate ale organizatiei. 
        Din punct de vedere al gradului de confidentialitate pe care îl asigurã informatia comportã mai multe nivele de secret: 
                - informatii nesecrete 
                - informatii secrete: 
                - secret de serviciu, 
                - secret 
                - strict secret, 
                - strict secret de importantã deosebitã. 
        Un sistem integrat de securitate a informatiilor cuprinde nu mai putin de sapte sisteme de securitate: 
                1. Securitatea fizicã 
                2. Securitatea personalului - need to know 
                3. Securitatea administrativã 
                4. Securitatea IT (INFOSEC) 
                5. Securitatea comunicatiilor (COMSEC) 
                6. Securitatea criptograficã 
                7. Securitatea emisiilor EM (TEMPEST) 
        Pentru a întelege mai bine care sunt mecanismele de asigurare a unei bune securitãti a informatiei este necesar sã clarificãm care sunt tipurile de amenintãri asupra celor trei caracteristici esentiale ale informatiei. 
        Iatã principalele tipuri de amenintãri, întâlnite în mod uzual în retele Internet si Intranet: 
                1. Tipuri de atacuri: 
                        a) intruziune (utilizator legitim, identificare falsã) 
                        b) blocarea serviciilor (denial-of-service) 
                        c) furtul de informatii. 
                2. Scopul atacului: 
                        a) amuzament 
                        b) palmares 
                        c) vandalism 
                        d) spionaj 
                        e) stupiditate si accidente 
                3. Se asigurã protectie pentru: 
                        a) date si informatii 
                                - confidentialitatea, 
                                - integritatea, 
                                - disponibilitatea. 
                        b) resurse calculator 
                        c) reputatie. 
LISTA PRINCIPALELOR SERVICII INTERNET / INTRANET / EXTRANET
                1. Mesagerie electronicã 
                2. Transfer de fisiere 
                3. Terminal cu acces la distantã si executie comenzi 
                4. Stiri (buletine informative) 
                5. World Wide Web 
                6. Alte servicii de informare: 
                        . Gopher 
                        . WAIS (Wide Area Information Service) 
                        . Informatii despre persoane 
                7. Servicii de conferintã în timp real (Talk, IRC) 
                8. Servicii de nume (DNS) 
                9. Servicii de coordonare retea (Network management services) 
                10. Serviciul de timp (time service) 
                11. Sistemul fisierelor de retea (Network file systems) 
        Mãsuri si contramãsuri de protectie: 
                Modele de securitate: 
                1.1. Fãrã protectie specialã (securitate minimã asiguratã de furnizorul de echipamente sau programe) 
                1.2. Securitate prin obscuritate 
                1.3. Securitate la nivel de host pentru retele mici - se asigurã prin autentificare si limitare a accesului 
                1.4. Securitate la nivel de retea pentru retele mari - se asigurã prin sisteme Firewall 
                Servicii de autentificare si limitare a accesului: 
                2.1. Tipuri de acces la servicii: 
                        - "anonim" (fãrã autentificare) 
                        - "nonanonim" (cu autentificare) 
                2.2. Mecanisme de autentificare: 
                        - printr-o caracteristicã fizicã personalã 
                                . scanare digitatie 
                                . scanare retinã 
                                . scanare vocalã 
                        - prin cunostinte individuale 
                                . parolã 
                                . chestionar 
                        - printr-un obiect personal 
                                . smart card 
                2.3. Servere de autentificare - asigurare comunicatie securizatã între client si server. 
                Firewall - o componentã sau un set de componenete care restrictioneazã accesul între o retea protejatã si Internet sau alte seturi de retele. 
                Tehnici folosite: 
                a) Filtrare de pachete - dirijeazã pachetele între host-urile interne si externe în mod selectiv. Filtrarea permite sau blocheazã diferitele tipuri de pachete în functie de "politica" de securitate stabilitã (screening router), astfel: 
                        - blocarea tuturor conexiunilor de la sisteme din afara retelei interne, cu exceptia conexiunilor de intrare SMTP (se asigurã numai receptia e-mail) 
                        - blocarea tuturor conexiunilor de la sisteme precizate 
                        - permiterea serviciilor e-mail si FTP si blocarea serviciilor considerate periculoase (acces terminal, si altele) 
                b) Serviciul "proxy" - este un program care dialogheazã cu servere externe din partea clientilor din reteaua internã. "Proxy client" discutã cu serverul proxy, care translateazã (releu) solicitãrile acceptate cãtre serverele reale si apoi translateazã cãtre clienti. Sunt cunoscute si sub numele de "gateway la nivel aplicatie". Serverul proxy gestioneazã comunicatia între utilizatori si serviciile Internet conform unei scheme de securitate. 
                Mesagerie securizatã: 
                a) Confidentialitatea mesageriei electronice 
                b) Sisteme de e-mail sigur (pe bazã de criptografie) 
                        . PGP - Pretty Good Privacy - este un pachet complet de securitate a e-mail-ului care furnizeazã o confidentialitate destul de bunã, autentificare, semnãturã digitalã si compresie. Este distribuit gratis prin Internet, sisteme de informare în retea si retele comerciale. Este disponibil pentru platformele MS-DOS, Windows, UNIX, MacIntosh. Utilizeazã algoritmi de criptare existenti (RSA, IDEA, MD5) 
                        . PEM - Privacy Enhanced Mail - este un pachet de postã cu confidentialitate sporitã, standard oficial Internet (RFC 1421 - RFC 1424). Administrarea cheilor este mult mai structuratã decât în PGP. Cheile sunt certificate de o "autoritate de certificare" (numele utilizatorului, cheia publicã si data de expirare). 
                Securitate Web (browsere, servere si comunicatii Web) 
                a) Browsere 
                        . atacuri facilitate de erorile în implementarea browserelor 
                        . utilizarea rãuvoitoare a facilitãtilor oferite de browsere 
                b) Securitatea serverelor Web 
                        . atacuri comune 
                        . securizarea codurilor active 
                c) Pericolul scripurilor CGI 
                        . oferã utilizatorilor posibilitatea de a determina serverul sã execute operatii 
                        . securizarea scripturilor CGI: 
                                . testarea cuprinzãtoare a fiecãrui script nou 
                                . tratarea complexã a datelor introduse 
                                . interzicere metacaractere tip shell Unix, care pot forta sistemul sã execute actiuni neintentionate si potential devastatoare 
                                . testare script cu o diversitate de browsere 
                                . interzicere asamblãri nume de fisiere pe baza celor introduse de utilizator 
                d) Transmiterea de mesaje si fisiere în sigurantã 
                        . SSL - Secure Cocket Layer - un produs dezvoltat de Netscape Communications care furnizeazã criptare cu cheie publicã pentru TCP/IP (HTTP, telnet, ftp) între douã calculatoare host 
                        . S-HTTP - Secure HTTP - un protocol dezvoltat de asociatia CommerceNet care opereazã la nivelul protocolului HTTP, solicitând expeditorului si destinatarului sã negocieze si sã foloseascã o cheie sigurã. 
<---Sus la cuprins 

Aspecte privind protectia informatiei
        Calculatoarele personale prezintã vulnerabilitãti pentru cã în general nu existã protectie hardware a memoriei interne si externe: un program executabil poate avea acces oriunde în memoria internã sau pe hard-disk. 
        În orice sistem de calcul, protectia presupune asigurarea programelor si datelor împotriva urmãtoarelor actiuni: 
                1. pierderi accidentale, cauzate de cãderile de tensiune, defectarea unitãtilor de hard disk-uri 
                2. accesare neautorizatã a datelor si programelor, prin actiuni de parolare si criptare a informatiilor, oprind si copierea neautorizatã 
                3. fraudã pe calculator (sustragerea sau alterarea de date, furturi de servicii) 
                4. virusarea software-ului. 
       Pentru o protectie eficientã este necesar sã fie cunoscute si sã se asigure urmãtoarele elemente: 
                1. identificarea accesului prin reguli si relatii între utilizatori si resurse 
                2. evidenta accesului, pentru urmãrirea utilizãrii resurselor sistemului, precum si pentru posibilitatea refacerii unor date în caz de distrugere 
                3. integritatea si confidentialitatea datelor 
                4. functionalitatea programelor. 
        Mijloacele prin care se poate asigura protectia sunt: 
                1. mãsuri organizatorice, contra distrugerii datorate catastrofelor naturale referitoare la selectia profesionalã a personalului, organizarea unui sistem de control a accesului, organizarea pãstrãrii si utilizãrii suporturilor de informatii 
                2. mãsuri juridice, care cuprind documente normative care controleazã si reglementeazã procesul prelucrãrii si folosirii informatiei 
                3. mijloace informatice, constituite din programe de protectie si tehnici de criptare a informatiei. 
        Cele mai cunoscute si utilizate modele de asigurare a protectiei (autorizare a accesului) sunt: 
                a) Modelul Hoffman 
                Modelul constã dintr-un set de reguli care considerã 4 tipuri de obiecte protejate: utilizatori, programe, terminale si fisiere, fiecare cu 4 caracteristici de securitate: 
                        - autoritatea (nesecret, confidential, secret, strict secret) 
                        - categoria (compartimente specifice de grupare a datelor (acces limitat, acces cu aprobare) 
                        - dreptul (grupã de utilizatori care au acces la un obiect dat) 
                        - regimul (multimea modurilor de acces la un obiect dat: citire, actualizare, executie program) 
                b) Modelul Kent 
                Modelul are 5 dimensiuni: împuterniciri, utilizatori, operatii, resurse, stãri. El contine un proces de organizare a accesului bine definit, printr-un algoritm. Accesul la date este considerat ca o serie de cereri ale utilizatorilor pentru operatiile la resurse, într-un moment în care sistemul se aflã într-o stare anumitã. 
        Terminologie 
        Identificarea reprezintã recunoasterea unui nume, numãr sau cod afectat unei persoane, proces sau echipament. 
        Autentificarea reprezintã verificarea dacã persoana, procesul sau echipamentul reprezintã ceea ce pretinde a fi, având un anumit drept de acces la o resursã protejatã. Aceasta se executã verificând informatiile furnizate de utilizator prin compararea cu informatiile de identificare si autentificare continute de sistem. Aceste informatii, din cauza cerintelor de sigurantã, trebuie reverificate periodic prin autentificarea persoanelor implicate. Pentru procedura de autentificare se folosesc parole sau alte tipuri de informatii (cont, nume, cuvinte). Dacã utilizatorul furnizeazã corect aceste informatii, sistemul de calcul acceptã în continuare dialogul. 
        Autentificãrile se pot face: 
                1. prin parolã, un sir de caractere tastate de utilizator care va fi validat de calculator. 
                2. prin chestionar, o serie de întrebãri standard si rãspunsurile aferente. 
                3. prin proceduri, se executã o anumitã procedurã de calcul, implementatã pe calculator pe baza unui anumit algoritm. Metodã mai sigurã, dar mai costisitoare ca timp si resurse de calcul consumate. 
                4. prin metode criptografice, schimbarea unei valori unice bazatã pe o cheie prestabilitã. 
        Autorizarea accesului reprezintã permisiunea de executie a unor anumite operatiuni asupra unor resurse ale calculatorului (fisiere, baze de date, înregistrãri, programe etc.). 
        Vulnerabilitatea reprezintã caracteristica hardware-ului sau software-ului de a permite utilizatorilor neautorizati sã obtinã accesul sau sã-si mãreascã nivelul de acces. 
        Scara vulnerabilitãtilor, functie de gradul descrescãtor de periculozitate pentru sistemul victimã, este datã de: 
                1. gradul A: un potential pericol pentru întregul sistem, permitând utilizatorilor de la distantã rãu intentionati acces neconditionat. Cele mai periculoase provenind din administrarea sau configurarea eronatã a sistemului. Una din surse este generatã de fisierele de configurare livrate o datã cu software-ul Web. Aceste fisiere contin avertismente referitoare la scripturile model livrate, care pot oferi unui intrus din afara retelei posibilitatea de a citi anumite fisiere sau chiar accesul la nivel de cont. 
                2. gradul B: permit utilizatorilor locali sã-si mãreascã nivelul de privilegii, putând obtine controlul asupra sistemului. Permit accesul neautorizat, fiind cauzate de o disfunctionalitate a programului de trimitere postã electronicã send-mail, care permite evitarea testãrii identitãtii utilizatorului local si astfel acesta poate obtine o formã de acces ca root. 
                3. gradul C: permit oricãrui utilizator, din interior sau exterior, sã întrerupã, sã degradeze sau sã obstructioneze functionarea sistemului. Acestea sunt numai la nivelul functiilor de retea ale sistemului si pot fi corectate de autorii software-ului sau prin programe de corectie (patch-uri) de la producãtorul de soft. Aceste vulnerabilitãti conduc la refuzul serviciului (DoS-Denial of Service), prin atacuri care sunt constituite din trimiteri de volume mari de cereri de conexiune cãtre un server care se va supraaglomera, va fi în situatia de a rãspunde lent, în imposibilitatea de a rãspunde la cereri. 
        Atacuri 
        Spãrgãtoarele de parole sunt programe care pot decripta parole sau care pot dezactiva protectia prin parole. Se folosesc programe de simulare care încearcã sã gãseascã o corespondentã (potrivire) între variantele de parole cifrate si textul cifrat original. Aceste programe folosesc calculatorul pentru încercarea cuvânt cu cuvânt la viteze de calcul mari, pentru ca în final sã se ajungã la cuvântul sau cuvintele corespunzãtoare. 
        Interceptoarele (sniffers) sunt dispozitive software sau hardware care  captureazã informatiile transportate printr-o retea indiferent de protocolul de comunicatie. Vor sã configureze interfata de retea (placa de retea) în modul neselectiv si prin aceasta sã poatã sã captureze traficul de retea. 
        Scanerele sunt un program care detecteazã punctele slabe în securitatea unui sistem local sau la distantã. Detectarea vulnerabilitãtilor de securitate pe orice server. Atacã porturile TCP/IP si înregistreazã rãspunsul de la tintã, putând obtine informatii despre aceasta. Atribute: gãseste un server sau o retea, aflã serviciile care ruleazã pe server si testeazã aceste servicii pentru a gãsi vulnerabilitãtile. 
<---Sus la cuprins 

Legislatia privind securitatea informatiei
        Dacã în SUA reglementãrile internationale privind securitatea informatiei au fost cuprinse în proiectul mai larg cunoscut sub numele Orange Book - 1985, echivalentul acestora în Europa este asigurat de Criteriile Comune de evaluare a securitãtii pentru IT - 1999 -V2.1. 
        În 1986 în SUA a fost adoptatã legea privind fraudele si abuzul prin utilizarea calculatorului electronic (Computer Fraud and Abuse Act). 
        Ca reper de aplicare a legii în SUA este reprezentativ celebrul proces US versus Morris, generat de lansarea unui virus informatic de tip vierme (Morris worm). Procesul s-a bazat pe acuzatia accesãrii intentionate si neautorizate a unor computere de interes federal, cauzând pagube si pierderi mai mari de 1000 $ (conform legislatiei). 
        La scurt timp dupã aceasta au apãrut noi amendamente legislative, cu pedepse diferentiate functie de gravitatea cazurilor de infractionalitate. Au fost create organizatii pentru a stopa sau limita infractionalitatea. 
        California este socotitã se pare capitala mondialã a fraudelor si delictelor efectuate cu calculatorul electronic. În acest stat existã acte legislative specifice referitoare la cracking (Codul Penal din California, Sectiunea 502) cu lista de actiuni care intrã sub autoritatea legii: activitãtile neautorizate, penetrarea sistemelor, stergerea, modificarea, furtul, copierea, afisarea, distrugerea, precum si refuzul serviciilor. Legea prevede pedepse penale aspre, care în cazul minorilor sunt suportate de pãrinti sau tutori. 
        În alte state americane legile locale sunt diferentiate ca duritate a pedepselor. În Texas situatia este mai putin strictã, acsiunile de acces ilegal la un calculator fiind diferentiat clasate drept contraventii sau infractiuni de diferite nivele de periculozitate. Statul Georgia, de exemplu, are pedepse de pânã la 15 ani închisoare si 50.000 USD amendã. 
        Alte detalii cu privire la statutul delictelor pe calculator pot fi gãsite la adresa site-ului de Web al EFF - Electronic Frontier Foudation: http://www.eff.org care cuprinde si lista legilor în domeniul infractionalitãtii cu calculatorul. 
        China are o legislatie foarte durã. Associated Press anunta cã un cetãtean chinez care a fraudat electronic o bancã cu 192.000 USD a fost condamnat si executat în 1993. Actul legislativ din China este Regulamentul privind conexiunile globale prin retele. 
        În Rusia existã Decretul nr.334/1995 semnat de presedintele de atunci Eltîn, care cuprinde atributiile Agentiei Federale pentru Comunicatii si Informatii Guvernamentale. Existã putinã informatie referitoare la legislatia cu privire la Internet. Cazul unui cracker care a reusit sã penetreze sistemul bancar CityBank, prin care si-a însusit sume de bani, partial recuperati, arestat la Londra si pentru care a fost fãcutã cerere de extradare în SUA. 
        În Comunitatea Europeanã, tratamentul acordat activitãtilor de cracking este oarecum diferit de cel din SUA. Într-un raport al Consiliului Europei au fost fãcute urmãtoarea propunere: "în vederea convergentei tehnologiei informatiei si a telecomunicatiilor, legea referitoare la supravegherea tehnicã în scopul investigatiei delictelor, cum ar fi interceptarea telecomunicatiilor, trebuie revãzutã si amendatã, acolo unde este necesar, pentru a asigura aplicabilitatea sa. Legea trebuie sã permitã autoritãtilor de investigare sã profite de toate mãsurile tehnice necesare si sã permitã colectarea traficului pentru investigarea delictelor". 
        Toate tãrile Uniunii Europene au devenit sensibile la problema delictelor cu calculatorul. Marea Britanie a adoptat în 1990 legea privind folosirea necorespunzatoare a calculatoarelor (Computer Misuse Act). Se citeazã un caz de condamnare a unui autor de virusi electronici. Se subliniazã cã politia englezã a raportat un numãr redus de cazuri din cauzã cã firmele prejudiciate nu prea doresc sã-si facã publice pagubele datorate de compromiterea retelelor proprii. 
        Legislatiile privind calculatoarele sunt confruntate cu situatii de acces neautorizat de pe tot globul. În toate statele si jurisdictiile, tendinta actualã este protejarea datelor, existând initiative legislative în Elvetia, Marea Britanie si SUA. Aproape toate legile noi care apar contin clauze referitoare la protectia datelor. 
        Alte aspecte privind legislatia se referã la decenta în comunicatii, existând o initiativã legislativã în statul Pennsylvania (Communications Decency Act) care nu a fost adoptatã. Se aplicã însã alte prevederi legale care reglementeazã modurile de exprimare (Fighting Word Doctrine - Doctrina cuvintelor injurioase). De exemplu, în 1995 un fost student a fost acuzat de instigare la urã în cyberspatiu pentru cã a trimis un mesaj electronic de amenintare cãtre 60 de studenti. 
        Legislatia în domeniul utilizãrii Internetului pentru stoparea actiunilor care aduc prejudicii persoanelor si institutiilor. Se asociazã aceastã retea de interes public cu o autostradã (informationalã), în care participantii la trafic trebuie sã respecte anumite norme, în caz contrar riscã o amendã sau închisoare functie de gravitatea abaterii de la norma si de pagubele produse. 
        Existã si un standard international, adoptat de mai multe tãri, care cuprinde o parte explicativã si o parte cu prevederi si recomandãri pentru asigurarea securitãtii informatiei. Acesta a apãrut în anul 1999 si se numeste BS 7799. 
        România nu beneficiazã la aceastã orã decât de o singurã lege, si anume, Legea nr.8/1996 cu privire la protectia drepturilor de autor si conexe, cunoscutã si sub numele de legea copyrightului. Aceasta vizeazã aspecte privind pirateria software, dar pânã la aceastã orã nu se cunosc mai mult decât câteva cazuri în care legea a fost aplicatã, desi tara noastrã detine un loc de frunte la nivel mondial în acest domeniu al infractionalitãtii. 
        De curând autoritãtile guvernamentale din România au elaborat douã proiecte de lege privind semnãtura digitalã si comertul electronic. Inspirate din directivele Uniunii Europene, aceste legi ar putea sã la o "economie mai competitivã si mai eficientã", asa cum declarã o persoanã autorizatã din guvern. Se prea poate sã fie asa si aceste legi sunt asteptate de multã vreme dar... unde sunt legile împotriva infractionalitãtii pe calculator? Cele câteva care existã sau sunt pe cale sã aparã sunt "originale", continând chiar si unele ambiguitãti si neputând fi aplicate cu eficientã, iar "inspiratia" lor de naturã europeanã aproape cã nu se vede. 
<---Sus la cuprins 

Sfaturi privind securitatea informatiei
        Sfaturi pentru alegerea parolei 
        Cei care comit fraude informatice stiu bine cã, cei mai multi îsi aleg parolele pe baza unor date strict legate de persoana lor, precum: data de nastere, poreclele, numele celor apropiati sau cuvinte usor de memorat ca parolã. De multe ori acest mecanism de protectie prin parolã nici nu este folosit. 
        Nu insistãm aici asupra necesitãtii utilizãrii parolei. Considerãm cã aceastã necesitate a fost deja bine înteleasã. Însã câteva sfaturi pentru alegerea unei parole considerãm cã n-ar strica. Asadar, iatã-le: 
                - Alegeti o parolã la întâmplare, astfel încât nimeni sã nu poatã sã facã vreo legãturã între persoana dvs. si cuvântul ales. 
                - Deschideti la întâmplare o carte opriti-vã asupra unui cuvânt care vi se pare cel mai potrivit ca fiind nelegat de persoana dvs. Este indicat ca acestui cuvânt sã-i adãugati, acolo unde credeti cã-i mai usor de retinut, un caracter special 
                - Este de preferat sã retineti parola, sã nu o notati nicãieri unde ar putea avea acces si altcineva. 
                - Dacã totusi considerati cã parola este un cuvânt greu de retinut si existã posibilitatea de a-l uita, este indicat sã îl notati undeva, într-un loc în care sã nu ajungã cineva cu usurintã. 
                - Dacã scrieti parola pe ceva, o idee bunã ar fi aceea sã o scrieti într-un mod ciudat, care sã nu sugere cã este vorba de o parolã 
                - Un sfat mult mai bun ar fi sã inventati un sistem propriu pe care sã-l puteti folosi cu usurintã pentru a schimba des parola, fãrã sã existe riscul de a o uita. De exemplu, din "LeonardoDaVinci" folositi la fiecare trei zile câte cinci litere consecutive, într-o ordine pe care o stiti numai dvs., eventual adãugându-i si un alt caracter special (cifrã, semn de punctuatie etc.). 
        Nu uitati: Criptarea este singura care asigurã confidentialitatea. 
        Sfaturi pentru verificarea securitãtii 
                1. La adresa http://www.microsoft.com/ puteti gãsi în mod regulat pentru cele mai noi update-uri de securitate 
                2. Nu folositi componenta de "File and Print Sharing" de la Microsoft Networks. Cel mai bine ar fi sã o stergeti. 
                3. Este indicat sã utilizati cele mai bune si actualizate programe de antivirusi pentru a bloca programele de tip "cal troian". 
                4. Considerati fisierele atasate la mesajele de e-mail ca fiind nesigure si tratati-le ca atare. 
                5. Instalati programe firewall personale. Cele mai indicate în acest moment sunt: 
                        a) BlackICE Defender pentru utilizatori care nu doresc sã devinã experti în securitate 
                        b) ZoneAlarm pentru cei care vor sã stie toate detaliile despre conexiunea lor de Internet. 
                6. O sigurantã maximã, pentru cazul în care aveti o conexiune permanentã la Internet, este oferitã pur si simplu prin oprirea calculatorului atunci când nu mai aveti treabã cu el. 
        Cãi de apãrare împotriva atacurilor 
        Asa cum era de asteptat, marea diversitate a cãilor posibile de atac a impus dezvoltarea unei diversitãti de cãi de apãrare. Cele mai importante si cunoscute cãi de apãrare împotriva atacurilor sunt: 
                1. CLI-Calling Line Identification - permite deschiderea conexiunii prin ISDN pe baza numãrului apelantului. 
                2. ISDN Call-back - la sosirea unui apel pe ISDN se respinge conexiunea, fãrã deschiderea canalului de comunicatie (rezultând reducerea costurilor) si sunarea la numãrul ISDN al apelantului. 
                3. PPP Call-back - la sosirea unui apel pe ISDN sau dial-up, se deschide conexiunea, se autentificã prin PPP utilizatorul, dupã care se închide canalul de comunicatie si se sunã înapoi apelantul. 
                4. PAP - Password Authentication Protocol - este un protocol de identificare prin combinatia utilizator/parolã. 
                5. CHAP - Challenge Handshake Authentication Protocol - este similar cu protocolul PAP, însã trimiterea informatiilor de autentificare se face criptat. 
                6. RADIUS - permite validarea utilizatorilor sau sesiunilor de comunicatie, utilizând o bazã de date cu reguli bine stabilite (standardizat). 
                7. Firewall - este o solutie de protectie împotriva accesului neautorizat în retele conectate permanent la Internet. 
                8. Secure Shell Remote Management - permite obtinerea unei sesiuni criptate pentru administrarea sistemelor de la distantã. 
                9. VPN criptate - se utilizeazã Internetul ca suport de transport pentru transferul de date, sesiunile de comunicatie fiind autentificate, criptate. Se asigurã integritatea informatiilor transferate (DES, 3DES, Ipsec, ISAKMP/IKE). 
        Utilizarea Firewall 
        Asa cum am mai precizat, un firewall este o componentã sau un set de componente care restrictioneazã accesul între o retea protejatã si Internet sau alte seturi de retele. 
        Trebuie sã stim cã un firewall nu este o solutie pentru toate problemele de securitate. Totusi, el reprezintã o "primã linie" de apãrare împotriva atacurilor iar utilizarea ei trebuie tratatã cu seriozitate. O aplicare superficialã a unui firewall poate fi mai degrabã dãunãtoare decât folositoare. De aceea, cunoasterea pânã la cele mai mici detalii chiar a acestui instrument este foarte importantã. 
        Un sistem firewall reprezintã o combinatie de solutii hardware si software destinatã conectãrii în sigurantã la retele partajate de date, precum Internetul. El permite sau blocheazã, dupã caz, accesul, pe baza politicilor si regulilor, urmãrind tot timpul evenimentele care apar la interfata cu reteaua publicã. 
        Existã la aceastã orã trei tehnologii cunoscute, conform clasificãrii National Computer Security Association, care nu se exclud reciproc. Le prezentãm pe scurt în continuare: 
                1. Packet Filtering Firewall - functioneazã pe baza informatiilor continute în header-ele unitãtilor de date de nivel 3 sau 4 (Network and Transport Layer) ce înseamnã sã traverseze o interfatã a routerului, constând în aplicarea de filtre pe baza unor reguli (filtre statice): 
                        a) adresa sursã si/sau destinatie, 
                        b) tipul protocolului (TCP, ICMP, UDP), 
                        c) numãrul portului sursã si/sau destinatie. 
                Avantaje: este simplu si usor de realizat, nu este mare consumator de resurse. 
                Dezavantaje: se bazeazã numai pe informatii de nivel 3 si 4 (nivel retea si transport), porturile TCP si UDP rãmânând deschise accesului neautorizat. 
                3. Application Gateway Firewall (proxy servers) - conexiunile între douã retele sunt realizate prin intermediul unor programe specifice (proxy servers). Acestea sunt specifice  pentru fiecare aplicatie sau protocol, orice alt tip de trafic fiind refuzat. 
                Avantaje: oferã sigurantã. 
                Dezavantaje: necesitã servere relativ puternice, iar programele necesare sunt destul de scumpe. 
                4. Stateful Inspection Firewall (dynamic packet Filtering Firewalls) - contine un modul care inspecteazã informatiile continute în pachet pânã la nivelul aplicatie pentru a se convinge cã aplicatia se comportã cum este normal, datele sunt "verificate" nu "procesate" ca în cazul application gateways. Pachetele care sosesc sunt verificate pentru a se stabili legãtura cu pachetele precedente prin intermediul stãrii sesiunii. Când se detecteazã o deviere de la starea sesiunii, firewall-ul blocheazã restul sesiunii. Porturile de comunicatie sunt deschise si închise pe baza unor politici. 
              Avantaje: se monitorizeazã continuu starea fluxurilor de date, reactionând imediat la orice încercare de interceptare/modificare a acestora, filtrãrile dinamice se bazeazã pe politici si reguli definite, este transparent utilizatorului, fiind usor de adaptat la noile aplicatii Internet, fãrã resurse excesive. 
              Dezavantaje: solutia nu este aplicatã decât la putini producãtori de routere. 
        Lista de programe Firewall 
Nume                                                  Adresa Web                                     Pret USD 
Aladdin Knowledge Systems                 www.eAladdin.com/esafe                   gratuit 
Esafe Desktop 2.2 
McAfee.com Personal Firewall             www.mcafee.com                                  40 
Network ICE BlackICE Defender !.9   www.networkice.com                            40 
Sybergen Networks SecureDesktop2.1 www.sybergen.com/products                30 
Symantec Norton PersonalFirewall2000 www.symantec.com                             50 
Zone Labs ZoneAlarm 2.1                     www.zonelabs.com                             gratuit 
Digital Robotics Internet Firewall 2000                                                               40 
Delta Design NetCommando 2000                                                                     30 
Plasmatek Software ProtectX 3 Standard Edition                                                25 
Tiny Software Tiny Personal Firewall                                                                   29 
  
        Protectie împotriva atacurilor DoS 
        Dintre formele de atac cunoscute, cea mai "spectaculoasã" prin efect este Denial of Service (DoS). Efectul acesteia constã în blocarea serviciilor existente pe computerul respectiv. Mai precis, este o încercare de a bloca accesul la calculator a acelora care aveau acest drept, adicã a persoanelor autorizate. Realizarea acestui scop se face, de regulã, prin schimbarea parametrilor sau configuratiei sistemului sau, uneori, prin instalarea unui program strãin care are ca scop generarea unui trafic foarte mare în sistemul atacat. 
        Atacurile de tip DoS sunt de multe tipuri. Ele sunt usor de replicat si aproape imposibil de prevenit. Motivul principal este structura Internetului si a protocoalelor sale care au fost proiectate pentru asigurarea livrãrii mesajelor bazatã pe încrederea reciprocã, fãrã a tine seamã de unele probleme de comunicatie si de faptul cã pot exista persoane care manifestã alte interese, care nu au nimic în comun cu cele ale creatorilor acestor sisteme. 
        Iatã câtiva pasi care trebuie fãcuti pentru protectia împotriva acestor tipuri de atacuri: 
                1. Protejarea serverelor, asigurarea cã serverele sunt impenetrabile, odatã cu o curãtenie "la sânge" printre fisierele necunoscute. 
                2. Ridicarea exigentelor fatã de furnizorii de servicii. Acestora li se va cere sã se conformeze unor standarde larg acceptate de eticã si performantã tehnicã. 
                3. Scoaterea în afara legii a pachetelor mãsluite. Nu existã absolut nici un motiv pentru a emite pachete care sã continã în header decât propria adresã de IP. Pachetele mãsluite nu ar trebui sã pãrãseascã niciodatã routerele furnizorilor de Internet. Este vorba practic de o mânã de sisteme de operare si de câtiva mari producãtori de routere, desi implementarea unor sisteme de filtrare a traficului ar fi o muncã uriasã si lipsitã de eficientã. Printr-o combinatie de mecanisme de criptare si de servere specializate se poate merge oriunde sub protectia totalã a anonimatului si se pot face cumpãrãturi electronice în deplinã sigurantã. 
                4. Autentificarea generalã.. Internetul este un ocean urias de mesaje, care pot fi citite de oricine înainte de a ajunge la destinatie. Fiecare mesaj ar trebui sã aibã o autentificare. Prin aceasta se asigurã ca site-urile tintã sã dispunã de un mecanism simplu si eficient de protectie împotriva atacurilor. Astfel, se va putea mãri si gradul de confidentialitate a informatiei, deoarece, un astfel de furnizor va putea sã verifice usor cã un pachet anume provine într-adevãr de la un client al sãu, chiar dacã nu va putea spune cu precizie care este acel client. 
                5. Interzicerea scanner-elor. Pe log-urile serverelor pot fi vãzute numeroase ping-uri si încercãri înregistrate în ele. Nici unul dintre acestea nu face parte din traficul normal al retelei. Toate acestea pot fi stopate de furnizori prin identificarea unor comportamente tipice ale programelor de scanare, a adreselor si a porturilor. 
        Sfaturi pentru protejarea retelei 
        Diversi analisti si experti în probleme de securitate, precum si directori de corporatii sau agenti ai Serviciului Secret SUA, sugereazã urmãtoarele sfaturi pentru protectia retelelor: 
                1. Asigurati-vã cã nici o persoanã nu controleazã sistemul de la un capãt la celãlalt. 
                2. Cereti fiecãrui persoane sã se conecteze în retea folosind parola proprie. 
                3. Atribuiti drepturile de supervizare unui grup mai mare de persoane. 
                4. Executati salvãri de sigurantã (backup) în fiecare sãptãmânã. 
                5. Realizati un sistem strict pentru accesul la benzile magnetice. 
                6. Pãstrati întotdeauna în altã parte o copie a salvãrilor se sigurantã de pe benzile magnetice. 
                7. Efectuati salvãri de sigurantã atât pentru desktop-uri si laptop-uri, cât si pentru servere. 
                8. Rotiti benzile magnetice pentru salvãrile de sigurantã, nu folositi una si aceeasi bandã de mai multe ori la rând. 
                9. Pãstrati serverele în locuri sigure. 
                10. Fiti la zi cu versiunile de software. 
                11. Utilizati un software de detectie a intruziunilor nedorite, care sã vã alerteze în cazul unei lovituri. 
                12. Asigurati-vã cã nu au existat douã perechi de ochi care sã vadã codul înainte sã fie introdus în sistem. 
                13. Trebuie sã aveti un departament pentru garantarea securitãtii informatiei (cel putin o persoanã si apoi câte una în plus pentru fiecare o mie de angajati), separat de departamentul de IT si care sã raporteze direct cãtre responsabilul pentru transmiterea informatiei. 
                14. Cheltuiti cel putin 3-5% din bugetul de IS pe asigurarea securitãtii informatiei. Instruiti personalul care asigurã securitatea informatiei pentru a fi în mãsurã sã detecteze angajatul care a fost perturbat sau nemultumit de ceva, mai ales dacã acest angajat detine si o functie criticã privind regimul informatiilor confidentiale de firmã. 
                15. Întãriti securitatea pe parcursul unor evenimente mai deosebite, cum sunt fuziunile sau reducerile de personal, care i-ar putea deranja pe unii angajati si i-ar determina sã aibã un comportament neloial fatã de companie. 
                16. Monitorizati reteaua - setati un program software care sã vã alerteze atunci când o persoanã lucreazã în altã parte decât în biroul sãu sau în afara programului general. 
                17. Scanati mesajele electronice pentru a vedea ceea ce iese din companie, verificati de douã ori benzile de backup si desemnati pe altcineva sã facã salvãrile curente dacã persoana luatã în vizor este chiar cea care se ocupa anterior, în mod curent. 
                18. Prevedeti în contractul individual cu fiecare angajat reguli si sanctiuni. 
                19. Fiti siguri cã persoanele cu sarcini critice de IS sunt asigurate. 
        Concedierea unui angajat important precum administratorul de sistem trebuie sã vã îngrijoreze si sã vã determine sã luati anumite mãsuri speciale. Iatã cam care ar fi acestea: 
                1. Modificati parola fiecãrui angajat, astfel încât fostul administrator sã nu mai poatã pãtrunde în sistem. 
                2. Verificati cã benzile cu salvãrile de sigurantã sunt chiar acolo unde le este locul, asigurati-vã cã informatiile au fost salvate corect si cã benzile functioneazã corect. Faceti o nouã salvare de sigurantã. 
                3. Încuiati toate locurile în care cel concediat avea acces toatã ziua. 
                4. Cãutati un alt administrator care sã fie gata sã preia responsabilitãtile predecesorului sãu. 
                5. Intrati în sistem si verificati numele de utilizatori si parolele pentru a observa orice neregulã sau lucru neobisnuit. 
                6. Fiti sigur cã orice acces în retea se asociazã cu o parolã. 
                7. Protejati accesul fizic la oricare din serverele de fisiere, de aplicatii sau de e-mail. 
                8. Verificati "usile din spate" ale sistemului, cum este cazul cu Back Orifice din Windows NT. 
                9. Asigurati-vã cã nu exist? nici un element vulnerabil care sã nu fi fost îndreptat - administratorul ar fi putut lãsa unele nise în sistem, astfel încât sã poatã intra fraudulos. 
                10. Îmbunãtãtiti-vã sistemul de detectie a intruziunilor. 
                11. Setati software-ul pentru a vã avertiza noul administrator în cazul unor anomalii în sistem, cum ar fi modificarea fisierelor. 

Rãzboiul cibernetic
        Rãzboiul cibernetic, cunoscut în literatura de specialitate sub numele de cyberwar, are ca scop penetrarea, distrugerea sau degradarea sistemelor informationale si a bãncilor de date ale unui  inamic. Aceasta înseamnã slãbirea puterii de luptã a unui dusman, prin toate mijloacele informatice posibile care pot conduce la “balansarea cântarului puterii de partea ta...", asa cum afirmã analistii de la RAND. 
        În realizarea acestor obiective se folosesc tehnologii dintre cele mai diverse pentru intreprinderea unor actiuni precum: 
                - colectarea de date, 
                - comunicatii tactice, 
                - identificare de tipul "prieten sau dusman", 
                - directionarea armelor "inteligente", 
                - bruierea comunicatiilor inamicului, 
                - "orbirea" sistemelor sale de ghidaj, 
                - supraaglomerarea bãncilor sale de date si a sistemelor de receptie electronicã etc. 
        Cyberwar poate avea implicatii directe sau indirecte, în dimensiunea strict militarã a conducerii operatiunilor, pentru integrarea unor domenii speciale precum cel psihologic si cel politic. 
        De asemenea, cyberwar poate fi aplicat în diverse situatii, cum ar fi: 
                - conflicte de intensitate mare sau micã, 
                - mediile conventionale sau non-conventionale, 
                - scopuri ofensive sau defensive. 
        Tintele unui Cyberwar sunt, asa cum le preciza Michael Wilson, membru al grupului de studii NEMESIS în lucrarea sa “The Precipice Problem: A Guide to the Destabilization of Western Civilization”, sunt: 
                . comunicatiile - pot fi utilizate pentru a induce panicã si teroare prin întreruperea functionalitãtii mijloacelor conventionale de comunicare, a televiziunilor si radiourilor, întrucât aceste sisteme au devenit complet dependente de conexiunile la sateliti, iar securitatea acestora este foarte slabã. Comunicatiile telefonice sunt tinte relativ usor de atins, alãturi de ele fiind transcodoarele cu microunde sau chiar satelitii, care pot fi distrusi doar prin reprogramarea motoarelor de pozitionare ce sunt controlate de la sol. Pot fi întrerupte obiective critice cum ar fi centralele telefonice de urgentã, serviciile medicale, ambulantele, pompierii, serviciile politiei, alarmele de orice fel conectate la sisteme de supraveghere centralizate etc.         Comunicatiile guvernamentale sunt tinte preferate, mai ales la nivelul infiltrãrilor în bazele de date si al unor eventuale campanii de comenzi contradictorii care sã provoace autoblocarea sistemelor informationale.         Acest lucru se poate obtine fie prin introducerea unor comenzi de operare precise, fie prin plasarea unui virus care sã actioneze în trepte, spre exemplu, dupã integrarea unui mesaj parvenit prin e-mail în baza operationalã de date. Existã laboratoare militare care au primit sarcina sã elaboreze astfel de virusi care nu actioneazã decât în conditii speciale prestabilite. Câtorva laboratoare super-specializate din Sillicon Valley au si primit comanda de a realiza unele programe care sã permitã, selectiv, distrugerea unor arme care folosesc software american, prevenind astfel, în extremis, folosirea intentionatã a unei "gãuri negre” de cãtre specialistii pãrtii adverse. 
                . centralele energetice - sistemele de distributie a energiei electrice si cele de supraveghere constituie obiective strategice si sunt tinte relativ usor de atins. 
                . transport-logisticã - majoritatea sistemelor moderne de transport sunt dirijate prin sisteme esentiale de control al traficului, iar acestea sunt complet dependente de computere. Din acest motiv sunt foarte usor de paralizat. De exemplu, sistemele de transport aerian, ca si transporturile fluviale, terestre sau feroviare. Unele din ele pot fi anihilate prin intermediul bazelor lor de date de coordonare si programare. 
                . sistemele financiare - pot fi tintele cele mai evidente prin retelele de transfer financiar, inclusiv bãncile locale si toate noile metode de acces la fonduri. De asemenea, sistemele de credit, inclusiv cãrtile sau oficiile de credit, pot constitui tinte ale unui cyberwar. Se apreciazã cã, cu putin ajutor din partea sistemelor financiare aflate în functiune, este posibil sã poat? fi distruse concomitent piata de valori si cea financiarã a lumii doar într-un interval de câteva minute. 
                . serviciile sociale - cu doar putine instrumente speciale se poate introduce haosul în serviciile sociale, prin simpla distrugere sau virusare a bazei de date pentru plata salariilor, a pensiilor si alocatiilor etc. 
În doctrina US Air Force, în care existã foarte multe definitii si analize, întâlnim si o definitie a rãzboiului informational: “Rãzboiul informational reprezintã orice actiune pentru a împiedica, exploata, corupe sau distruge informatia inamicului si functiile sale, protejând pe cele proprii împotriva unor asemenea actiuni si exploatând propria informatie asupra operatiunilor militare". 
        Deoarece spãrgãtorii de coduri cunosc suficient de bine subtilitãtile pãtrunderii prin efractie, adicã pur si simplu prin “ocolirea” codurilor de protectie ale sistemelor de calculatoare sau bazelor de date ale adversarului, ei pot juca un rol esential în pregãtirea unor operatiuni de cyberwar. Numeroase exemple, o parte din ele fiind deja prezentate în acest manual, demonstreazã aceste "calitãti" incontestabile ale hackerilor. 
        Distrugerile provocate pe scarã largã de spãrgãtorii de coduri chinezi asupra site-urilor Departamentului afacerilor interne si al energiei din SUA, dar si “preluarea” site-ului ambasadei SUA din Beijing demonstreazã, nu pentru prima oarã, cã rãzboiul informational existã si se poartã deja în zonele care comportã un risc înalt pentru securitatea mondialã. 
        În cazurile prezentate nu este vorba, asa cum uneori se încearcã a se acredita ideea, cã avem de-a face cu actele vreunor adolescenti geniali si rebeli, cã sunt doar actiuni izolate care nu trebuie luate în serios. Majoritatea exemplelor cunoscute din acest domeniu dovedesc faptul cã rãzboiul informational este o realitate cu care ar trebui sã încercãm sã ne obisnuim. Avem de-a face, desigur, cu actiuni care pot produce o îngrijorare, atât în plan militar, cât si în rândul responsabililor cu securitatea sistemelor informationale.     Astfel de exemple aratã gradul ridicat de risc pe care îl presupune în acest moment dependenta extremã a sistemelor de control si comandã fatã de structurile unor super-calculatoare. 
        Unii însã mai considerã cã "povestile si miturile despre rãzboiul informational si despre securitatea computerelor - echivalentul modern al povestilor cu stafii - contamineazã acum totul, de la relatãrile din ziare pânã la rapoartele oficiale. Cu toate cã mijloacele de informare în masã sunt pline de povesti înspãimântãtoare despre site-uri web penetrate de hackeri si spargerea codurilor de securitate a retelelor companiilor publice sau private, scenariile amenintãtoare au rãmas pânã acum doar simple scenarii". Aceasta este pãrerea lui George Smith publicatã într-un articol la sfârsitul anului trecut în prestigioasa publicatie americanã “Issues in science and technology”. Argumentatia sa se bazeazã pe realitatea unor provocãri lansate, în joacã, de unii indivizi sau unele companii ca pe niste glume. 
        Existã însã multe alte argumente care sustin exact contrariul. Unul din ele este un raport publicat chiar de Departamentul Apãrãrii din SUA si redactat de “Defence Science Board Summer Study Task Force on Information Arhitecture for the Battelfield”. Acesta sustine: “SUA se aflã acum sub un atac ce tine de rãzboiul informational, declansat de adversari diversi, începând de la hackerul adolescent pânã la autorul unor penetrãri pe scarã mare, foarte sofisticate, în sistemele de telecomunicatii si de computere”. 
        Unele fapte extrem de grave au fost reunite într-un nou concept OOTW (Operations Other Than War), adicã operatiuni care nu apartin rãzboiului. Acestea au fost grupate în operatiuni care pot comporta douã dimensiuni: una de naturã militarã iar cealaltã non-militarã. 
        Dimensiunea militarã cuprinde trei tipuri de noi misiuni: 
                a) contracararea informationalã 
                b) atacurile asupra zonei de comandã si control 
                c) informatiile în domeniul culegerii de informatii. 
        Operatiunile de contracarare informationalã sunt destinate controlului informatiei, mentinerii accesului la informatie si securizarea integritãtii propriilor sisteme de informatii, în acelasi timp interzicând sau deteriorând accesul inamicului la informatii. Ele pot comporta atât aspecte defensive cât si aspecte ofensive. 
        Contracararea informationalã împiedicã intrarea adversarului pe domeniul informational prin mijloace specifice precum: atacul fizic, lansarea de tinte false, operatiuni psihologice, atacul informational si rãzboiul electronic. 
        Dezvoltarea de noi pârghii informationale pentru cresterea eficientei totale a fortelor armate este un alt tip de operatiune din rãzboiul informational. Aceasta se concretizeazã prin intermediul unor operatiuni specifice, care includ supravegherea, recunoasterea, identificarea de luptã, datele despre vreme, navigatie, spionaj, controlul comunicatiilor  si centrelor de comandã. 
        Dimensiunea non-militarã cuprinde operatiuni care nu apartin rãzboiului. Acest tip de operatiuni reprezintã, de fapt, noutãtile care survin cu adevãrat pentru schimbarea rãzboiului traditional. Aici sunt incluse posibilitãtile de a cenzura si difuza propaganda purã pe canalele de informatii mondiale, precum CNN sau BBC, sau servicii de tip CompuServe sau Prodigy. 
        Una din dimensiunile nontraditionale este definitã de unii analisti de la RAND cu numele de netwar, termen care se referã la posibilitatea unui conflict extins bazat pe folosirea informatiilor între natiuni sau între societãti diferite. Scopul unui netwar este acela de a încerca deteriorarea, întreruperea sau modificarea a ceea ce populatia-tintã stie sau crede cã stie despre sine si despre lumea înconjurãtoare. El poate fi focalizat asupra elitelor sau asupra opiniei publice, sau chiar asupra amândurora si poate implica o serie de campanii de propagandã sau psihologice, subversiuni culturale sau psihologice, transmiteri de informatii false sau infiltrarea de persoane în structurile presei locale, infiltrarea unor retele de computere si a bazelor de date, precum si eforturile de promovare a miscãrilor disidente sau de opozitie, folosind resursele specifice ale retelelor de computere. 
        La aceastã orã existã si sunt deja operationale manualele de infiltrare în sistemele informationale precum si tehnicile de propagandã si de rãzboi psihologic în care prima linie este mass-media din tara-tintã. Asadar, nu avem de-a face cu o simplã teorie seducãtoare, ci cu sisteme viabile de actiune concretã. 
<---Sus la cuprins 

Realitatea virtualã
        Realitatea virtualã (VR - Virtual Reality) reprezintã un sistem de calcul care poate da utilizatorului iluzia unei lumi generate pe calculator si a posibilitãtii de a cãlãtori în voie prin aceastã lume. 
        În realitatea virtualã utilizatorul poartã o pereche de ochelari speciali are afiseazã o imagine stereoscopicã si o mãnusã cu senzori, care îi permite anipularea "obiectelor" în mediul virtual. 
        Sistemele de realitate virtuala au fost inspirate de mai multã vreme de simulatoarele de zbor. Ele merg mult mai departe, prin introducerea utilizatorului într-o lume generatã pe calculator. Gama de aplicatii potentiale include, de exemplu, arhitectura, unde sistemele VR permit arhitectilor sã prezinte clientilor parcurgerea tridimensionalã VR a structurilor propuse. Si medicii pot sã încerce noi tehnici chirurgicale pe pacienti simulati, în trei dimensiuni. 
        Un sistem secund de realitate virtualã (second-person virtual reality) este un sistem de realitate virtualã care nu încearcã sã atragã utilizatorul într-o lume generatã pe un calculator cu ajutorul ochelarilor speciali si al mãnusilor; în schimb, acesta oferã utilizatorului un ecran video cu o foarte bunã descriere si o cabinã de pilot cu comenzi de navigatie, cum sunt cele din programele simulatoare. 
        Bucla de reactie prin electrocutare (electrocutaneous feedback) este o metodã primitivã de a furniza o buclã de reactie tactilã în sistemele de realitate virtualã prin administrarea unui soc de micã tensiune în pielea utilizatorului. Acesta simte o usoarã furnicãturã. Prin variatia tensiunii electrice si a frecventei curentului se produc variatii în aceastã senzatie pe care utilizatorul o poate distinge. 
        Stereoscopia este o tehnolgie care prezintã douã imagini luate din perspective usor diferite, care, atunci când sunt vizualizate împreunã cu ajutorul unui stereoscop, creazã o iluzie profundã de spatiu tridimensional. Aparatele de vizualizare stereoscopicã erau foarte cunoscute în secolul trecut si tehnologia existã si astãzi, fiind unul dintre fundamentele realitãtii virtuale. 
        HMD (Head-Mounted Display) este un set stereoscopic de ochelari speciali ce dau senzatia de spatiu tridimensional. Afisajele montate pe ochelari sunt parte integrantã a sistemelor VR, care permit utilizatorilor sã se simtã ca si când ar explora o lume realã, care de fapt a fost creatã cu un sistem de calcul. 
        Mãnusa senzorialã (sensor glove) în sistemele VR, este o interfatã de forma unei mãnusi care permite utilizatorului sã manipuleze si sã deplaseze obiecte virtuale într-un mediu VR. 
        Realitatea virtualã a captat rapid imaginatia publicului, sprijinit de imaginile teribilului cercetãtor Jaron Lanier în domeniul VR, de la VPL Research, Inc.; de descrierea realitãtii virtuale ca fiind "LSD electronic" datã de chitaristul Jerry Garcia de la formatia Grateful Dead; si de legãtura dintre lumile generate de sistemele VR si genul cyberspace de fictiune stiintificã. 
        Descrierile senzationale ale relatiilor sexuale bazate pe realitatea virtualã ti teledidonics (sex cu o persoanã aflatã la distantã mediat prin dispozitive VR conectate prin modem) au dus la incitarea interesului public. 
        Cele mai promitãtoare aplicatii VR se gãsesc totusi în domenii ca stingerea incendiilor si terapia prin radiatii. 
        Cel mai mare potential comercial al sistemelor VR se aflã fãrã îndoialã în domeniul distractiilor. Un exemplu: NEC Corporation experimenteaz? "un laborator virtual de schi", în care schiorii virtuali îsi pun ochelari de protectie, bete si schiuri virtuale. Programele laboratorului simuleazã pârtiile din toatã lumea. Un salon de schi virtual va fi inaugurat la Tokyo si în alte orase. Un avantaj major: vã puteti distruge doar limita de credit a contului din bancã. 
        Teledildonics este o aplicatie posibilã pentru viitor, de realitate virtualã si tehnologie a telecomunicatiilor, care ar putea permite ca douã persoane sã facã sex, chiar dacã sunt separate de distante mari. Tehnologia necesarã pentru teledildonics nu existã încã, dar laboratoarele de tehnicã înaltã lucreazã  la ea. Teledildonics ar avea nevoie de canale de comunicatie cu o lãtime de bandã incredibilã. Liniile de telefon de astãzi pot transmite pân? la 14.400 de biti de informatie pe secundã, dar teledildonics ar avea nevoie de aproape 3 miliarde. Totusi, expertii realitãtii virtuale considerã cã este posibil. 
        Teleprezenta (telepresence) este senzatia psihicã de a fi cufundat într-o realitate virtualã, care este suficient de persuasivã si de convingãtoare pentru a fi luatã drept realitate. Cei care viziteazã punctul de atractie numit Star Tours din Disneyland trãiesc o experientã de tipul telepresence. În Star Tours, vã îmbarcati pe o navã - de fapt un vehicul care se deplaseazã pe un traseu, cu viteze mici, simulând curbe, rotiri, accelerãri si frânãri - si puteti vedea un film de mare rezolutie cu o cãlãtorie interstelarã, care este coordonatã perfect cu miscãrile vehiculului. Rezultã o teleprezentã care va convinge cã vã deplasati cu viteze fantastice. 
        Comunitatea virtualã reprezintã un grup de oameni, care este posibil sã nu se fi întâlnit niciodatã, cu interese si preocupãri comune si care comunicã unii cu altii prin postã electronicã si prin grupurile de discutie. Cei care doresc sã fie membri ai unor astfel de comunitãti, simt nevoia sã-si gãseascã un loc si sã stabileascã legãturi emotionale profunde cu alti participanti, chiar dacã relatiile care apar sunt mediate de calculator si poate niciodatã nu vor implica o întrevedere fatã în fatã. 
        Un echipament virtual înseamnã simularea unui echipament de calculator sau a unui periferic, cum ar fi o unitate de hard-disk sau o imprimantã, care nu existã. Într-o retea localã, un calculator poate sã parã a avea un hard-disk enorm, care în realitate este pus la dispozitia statiei de lucru prin legãturile din retea la calculatorul server. 
        O masinã virtualã este, un spatiu de memorie protejat, creat de cãtre capacitãtile hardware ale procesorului. Fiecare masinã virtualã poate rula propriile programe, izolate complet de alte masini. Masinile virtuale pot avea acces fãrã conflicte si la tastaturã, imprimante si la alte dispozitive. 
        Masinile virtuale pot fi create de cãtre un calculator care are circuitele necesare si multã memorie cu acces aleatoriu (RAM). 
        Termenul de cyberspace (ciberspatiu) a fost introdus de William Gibson, în cartea sa Neuromancer din 1982, odatã cu crearea genului de literaturã stiintifico-fantasticã cyberpunk. 
        Ciberspatiul este un spatiu virtual creat de sistemele de calcul. O definitie a spatiului este "o întindere tridimensionalã fãrã margini, în care apar obiecte si evenimente care au pozitii si directii relative". În secolul 20, sistemele de calcul creeazã un nou tip de spatiu cãruia i se potriveste aceastã definitie: ciberspatiu (termenul ciber se referã la calculatoare). 
        În realitatea virtualã ciberspatiul poate fi experimentat direct prin punerea unei cãsti care afiseazã o lume ce nu existã în realitate. Hoinãrind prin aceastã lume, puteti "apuca" obiecte, puteti trece dintr-o "camerã" în alta si puteti intreprinde alte actiuni ce par destul de reale persoanei ce poartã casca. 
        Ciberspatiul poate fi creat de sisteme de calcul mai putin sofisticate decât cele ce experimenteazã realitatea virtualã. Sustinãtorii postei electronice vor mãrturisi imediat cã posibilitatea de a comunica si cu alti utilizatori, aflati peste tot în lume, rupe barierele sociale si de distantã într-un mod plin de însufletire. 
        Cybersexul este o formã de erotism de la distantã, posibil printr-un forum de discutii pe un calculator, în timp real. Termenul este sinonim cu compusex. Pentru a simula un partener virtual, se transmite o fantezie sexualã favoritã sau se descrie în termeni însufletiti ceea ce ati face dacã persoana ar fi de fatã în realitate. Cybersexul are loc pe liniile de conversatie de pe sistemele de buletine informative pentru adulti, în care se schimbã mesaje cu o altã persoanã care este conectatã la acelasi sistem. Aceste linii de conversatie oferã sex formal - unul din motivele pentru care oamenii le apeleazã. 
<---Sus la cuprins 

Ce ne mai oferã viitorul ?
        Calculatoarele vor deveni mai umane iar programele mai inteligente 
        Puterea de calcul a crescut în ultimii ani cu o ratã uluitoare, iar noile tehnologii vor continua sã contribuie la pãstrarea aceluiasi ritm. Prin anul 1965, Gordon Moore, cofondator al companiei Intel, a prezis cã densitatea de tranzitoare dintr-un circuit integrat se va dubla anual. Legea lui Moore, asa cum este ea cunoscutã astãzi, a fost valabilã trei decenii la rând. Bucurându-se si în prezent de o deosebitã popularitate, pe baza ei se apreciazã cã va exista un miliard de tranzistoare într-un cip din anul 2011 sau poate chiar un curând, iar calculatoarele vor deveni mai puternice decât ne-am putea imagina. Dezvoltarea microprocesoarelor se va extinde pânã la limita barierelor fizice. 
        În viitorul apropiat conexiunile rapide în retea si Internetul se vor standardiza si vor influenta activitatea si calitatea vietii. Retelele vor fi mai rapide, vor fi pretutindeni fãrã sã fie vizibile, si ne vom putea conecta la ele de oriunde. Se vor îmbunãtãti protocoalele de comunicatie, se vor dezvolta retele WAN care vor lega eforturile industriale, guvernamentale si academice, va exploda piata portabilelor fãrã fir, a celularelor bazate pe tehnologii digitale etc. 
        Calculatoarele vor avea atribute umane precum posibilitatea de reactie la vorbire sau la instructiunile scrise si de a rãspunde la întrebãri cât mai natural. Se apreciazã cã noile tehnologii vor permite interactionarea cu calculatoarele aproape ca si cum s-ar face cu o altã persoanã. Practic, lucrul cu calculatorul va deveni cât mai natural. Interfata cu utilizatorul va suferi transformãri care vor pãrea mult mai umane. 
        Procesarea în limbaj natural sau abilitatea de a rãspunde la o întrebare formulatã cu claritate va putea deveni tehnica fundamentalã care va sta la baza calculatoarelor inteligente. 
        Existã si în prezent unele site-uri care folosesc o interfatã în limbaj natural (vezi Ask Jeeves, psihiatrul simulat Eliza, Red de la Neuromedia pentru service virtual, Klone Server Andrette, Social Inteligence Server de la NetSage etc.). Recunoasterea vocii este iarãsi un domeniu în plinã dezvoltare (Jupiter-MIT pentru întelegerea vorbirii, unele aplicatii cartografice, un sistem care oferã informatii aviatice s.a.). 
        Si întelegerea emotiei este în atentia laboratoarelor de cercetare, pentru care se concep senzori psihologici atasati corpului si camere video de dimensiuni mici care înregistreazã expresiile faciale si permit calculatoarelor sã monitorizeze reactiile umane. Sunt în plinã efervescentã de creatie masini care pot exprima emotie si proiecte precum Bruzard de la MIT, un personaj tridimensional interactiv cu fata de copil care foloseste expresii faciale pentru a rãspunde la întrebãri, sau Flow de la Microsoft Research care va permite sã stati la calculator si sã participati la o întâlnire virtualã. 
        În paralel cu realizarea unor calculatoare mai umane se dezvoltã si software-ul inteligent. Programul care pare cã se  gândeste pe sine va deveni în curând o realitate. Interfetele cu limbaj natural pot constitui un semn cã softul e mai destept dar existã multe alte zone în care el devine mai uman. Un program de calculator va putea interpreta, de exemplu, un numãr suficient de mare de tipuri de comenzi în limbaj natural. Este cazul sã reamintim aici cazul celebrului program de sah Deep Blue care în 1997 l-a învins pe campionul mondial Garry Kasparov. 
        Software-ul va prelua si noua tehnologie a retelelor neuronale care constituie la aceastã orã o tendintã majorã cu aplicatii în recunoasterea formelor, ce se bazeazã pe învãtarea din experientã. Recunoasterea opticã a caracterelor, recunosterea vorbirii si chiar recunosterea chipului uman poate fi atribuitã în mare mãsurã retelelor neuronale. 
        Calculatorul va ajuta si doctorii în analiza stãrii pacientilor si îi va asista la crearea de noi retete si medicamente. De asemenea, retelele Bayesian vor continua sã fie dezvoltate de Microsoft Research si se vor construi programe care gîndesc si reactioneazã asa cum o face si omul. 
        Internetul va deveni o imensã magazie de informatii iar Web-ul va fi curând capabil sã anticipeze si sã livreze informatia precisã de care avem nevoie. În viitor site-urile vor sti mai multe despre noi. Ele vor sti multe si despre propriul continut ca si despre cel al altor site-uri. Web-ul, care se bazeazã acum pe HTML, va fi refãcut cu XML, un metalimbaj proiectat pentru a lãsa mai usor grupurile sã descrie cu tag-uri standard continutul oricãrui tip de fisier. 
        Site-urile vor putea fi personalizate dupã gustul si preferintele noastre de informare. Ele vor arãta asa cum ne dorim, ba mai mult, ele ne pot sugera sau recomanda multe lucruri. Cãutarea va fi îmbunãtãtitã substantial, motoarele vor fi mai puternice si vor putea cãuta nu numai text ca acum ci si graficã, continut video, culori, forme si texturi de date-imagini etc. 
        În paralel se va dezvolta puternic fabricarea unor dispozitive care vor gândi. Procesoarele înglobate în diverse dispozitive se multiplicã uluitor de repede fãcând ca procesoarele PC-urilor sã fie simple pete în ecosistemul digital. În prezent vânzãrile cipurilor pentru PC-uri se exprimã în milioane de unitãti, pe când cele ale procesoarelor încorporate în diferite dispozitive în miliarde. Si în prezent proportia aceasta se va pãstra sau va fi adâncitã. Aparatele casnice pot deveni mai "inteligente". Sã dai drumul la masina de spãlat de la celular sau sã ordoni frigiderului cum sã-ti fie laptele poate fi un vis, dar nu pentru mult timp. Noile dispozitive pentru Internet pot fi dotate cu ecran sensibil la atingere, calendar, carte de adrese, e-mail, conexiune Internet, recunoasterea scrisului, apel vocal si rãspunsuri vocale. 
        Calculatorul va arãta, desigur, altfel. Cercetãtorii au creat deja un ecran color din opt plãci LCD bazate pe polimeri. Acesta se pliazã cât sã încapã în buzunar si, desfãcut o datã devine o tablã de scris, de douã ori o carte sau un browser Web, iar desfãcut complet devine destul de mare ca sã afiseze hãrti sau sã lucreze ca un ecran de PC. 
        Greoiul ecran CRT va fi înlocuit cu unul mic, luminos si de înaltã rezolutie, care poate fi luat oriunde. Se lucreazã la ecrane ultra-subtiri, constituite din milioane de bule de plastic închise într-un buzunar de ulei cu o folie de cauciuc (firma XEROX), la o tehnologie pentru masinile de tipãrit care citesc datele de pe documentele existente pe hârtie (DataGlyphs-XEROS), precum si la o cernealã (E Ink) care poate fi utilizatã la tipãrit având proprietatea de a-si schimba culoarea sub influenta unui câmp electric. 
        Economia va fi pe Internet iar distractia va fi virtualã 
        Nici o afacere în afara Internet-ului, suna un slogan în urmã cu doar câtiva ani. Producãtorii de dispozitive mobile de acces la Internet prevãd o ascensiune puternicã a acestora în anii urmãtori. Clientii pot alege între un telefon mobil sau un notebook cu telefon incorporat. Lãrgirea portofoliului de servicii se bazeazã deocamdata pe protocolul WAP - Wirelees Automation Protocol. 
        Infrastructura de transmisie se îndreaptã cãtre marea performantã. Mãrirea considerabilã a lãtimii de bandã trimite cãtre legãturile prin satelit si cablurile din fibrã de sticlã care împânzesc tot mai mult globul. Legãturile radio oferã o alternativã mai ieftinã în cazul în care folosirea cablurilor subterane pentru utilizatorii finali este prea costisitoare sau este tehnic imposibilã. În viitor, utilizatorii vor putea sã aleagã între diferiti furnizori de servicii ca si între diferitele tipuri de infrastructuri de comunicare. 
        Internetul are potentialul de a revolutia relatiile de afaceri. În prezent, aproape toate informatiile necesare pentru realizarea unei tranzactii sunt disponibile pe Internet. Furnizorii si clienti angajati în comertul electronic depind de modul în care sunt realizate tranzactiile si de instrumentele de securitate. În plus, aplicatiile de comert electronic trebuie sã fie usor de utilizat. Industria de software se strãduieste sã ofere cele mai bune solutii. Un site Web nu mai este doar o simplã "fereastrã a unui magazin virtual" în care o companie îsiafiseazã produsele si serviciile. Programe specializate permit clientului sã-si configureze produsul dorit (un automobil, de exemplu). Verificãri de asigurare a plauzibilitãtii asigurã selectarea doar a optiunilor compatibile. Dupã configurarea automobilului, clientul are posibilitatea sã vadã produsul finit din diverse unghiuri pe ecranul monitorului. Când este multumit, printr-un singur clic, utilizatorul poate intra în dialog cu furnizorul pentru a-i comunica doleantele sale. 
        Deaorece succesul în afaceri este în strânsã legãturã cu gradul de satisfacere a cerintelor clientilor, centrelor de informare li se acordã din ce în ce mai multã importantã. Aproximativ 3 miliarde de telefoane si o jumãtate de miliard de faxuri sunt instalate în întreaga lume. Centrele de informare trebuie sã fie capabil sã manipuleze o variatate de tipuri de mesaje (faxuri, apeluri telefonice, postã electronicã). Rãspunsul la aceastã problemã este mesageria unificatã. Practic, acest lucru înseamnã cã toate mesajele primite sunt descifrate si prelucrate de un sistem integrat de calculatoare. 
        Din ce în ce mai multe servicii sunt directionate prin asa numitele retele inteligente. Lista aplicatiilor include gestiunea apelurilor, servicii de informare pentru clienti, servicii de fax, conferinte telefonice si video-conferinte. 
        Internetul functioneazã ca o retea universalã care leagã furnizorii de componente, producãtorii, distribuitorii si clientii. Prin definitie, Internetul trebuie sã transporte diferite tipuri de date dintr-o gamã foarte variatã de surse. Industria de software a dezvoltat instrumente sofisticate de translatare si integrare pentru a asigura cã recipientii pot descifra si procesa aceste date pe sistemele proprii. De exemplu, mesajele Internet primite de un telefon WAP mobil sunt prelucrate automat de un program de translatare incorporat. 
        Toate marile târguri internationale de tehnologie informaticã sunt supraaglomerate de furnizori de software de bazã si de aplicatie. Din ce în ce mai multe aplicatii sunt dezvoltate si destinate tehnologiilor bancare, proiectarea si productia asistate de calculator, solutii de management de intreprindere, de mobilitate în afaceri etc. Noi sisteme de operare, noi versiuni ale acestora din ce în ce mai performante sunt aruncate zilnic pe piatã. 
        Economia viitorului va fi mai globalã, electronicã si se va baza pe Internet. Internetul se dovedeste a fi atât de plin de succes copiind si îmbunãtãtind modul de a face cumpãrãturi si cãile de a face afaceri, încât în curând, mai repede decât orice previziune a oricãrui expert, economia pe Internet va constitui cea mai mare parte a infrastructurii economiei globale. 
        Exemple de economie pe Internet: priceline.com unde se specificã pretul pentru biletele de avion, licitatiile eBay, cu liste de aproape 2 milioane de pozitii, amazon.com, unde 8 milioane de oameni au cumpãrat cãrti si muzicã la pret redus, jocul la bursã online care gestioneazã în mod curent 400 de miliarde de dolari si operatiile bancare aferente, este livrarea de legume la usã via FedEX si livrarea prin postã a medicamentelor. Cei 180 de milioane de americani conectati la Web care vor cheltui online 41 de miliarde de dolari în 2002 (de la 7 miliarde cu numai un an în urmã) o vor face din ce în ce mai mult. 
        Distractia va deveni din ce în ce mai atractivã în mediile virtuale. Personajele digitale devin cu mult mai pline de viatã si atrag cu mult mai mult spre jocuri, filme si locuri de discutie decât atunci când erau doar bidimensionale. 
        De când personajele au devenit mult mai umane, reprezentarea digitalã a actorilor joacã un rol de seamã în filmele hollywoodiene. Perifericele vor fi din ce în ce mai sofisticate: ochelarii stereoscopici 3-D si joystick-urile "force feedback", care stimuleazã diferite actiuni, casca stereoscopicã, mãnusa VR etc. 
        Selectia de filme creste exponential, jocurile devin mai vii, discutiile în direct devin mai realiste si mai fantastice pe PC. 
        Identitatea noastrã va fi digitalã 
        Chiar si identitatea noastrã va deveni una digitalã asa cum lumea va fi din ce în ce mai digitalã. Identitatea nu este altceva decât un amalgam de informatii personale, care creste constant si sunt stocate în bazele de date ale statului si ale municipalitãtii, spitalelor si centrelor medicale, companiilor de asigurãri, magazinelor, bãncilor si mai multor agentii guvernamentale decât ne putem închipui. În aceastã situatie numai o identitate digitalã, unicã, este salvarea. Ea va putea fi purtatã în permanentã la noi, încorporatã într-un cip, pentru a apela la toate serviciile si convenientele moderne. 
        Autentificarea personalã, desi simplã, este o problemã la care încã se mai lucreazã si se mai cautã solutii. Produsele de autentificare personalã pot fi perechi ID-parolã, jetoane cerere/rãspuns, cartele inteligente, dispozitive biometrice sau altele care asigurã un profil unic. Functiile biometrice se vor regãsi curând în tastaturile si dispozitivele de indicare ale calculatoarelor, pe mãsurã ce se va începe productia de cipuri dedicate scanãrii amprentelor. 
        Viata privatã înseamnã în era digitalã abilitatea de a controla informatiile despre noi însine prin mijloace tehnice si legale. Biometrica poate mãsura caracteristicile noastre unice precum amprentele. Atributele individuale ale fetei noastre sunt mãsurate si în relatie una cu alta dau un model matematic complex digitizat. Fiecare iris sau retinã au motive unice ce pot fi citite ca un cod de bare. Un cuvânt spus poate fi verificat prin telefon cu o înregistrare digitalã pentru accesul la o bazã de date. Geometria mâinii, schema vaselor de sânge ale bratului si harta porilor nostri pot fi folosite ca identificare unic?. Chiar gemenii identici au amprente diferite, dar si forma pumnului este unicã. 
        Copii vor deveni mai inteligenti 
        Un studiu fãcut de Digital Research în rândul a 615 familii americane si publicat în toamna anului 1999, a avut la baza chestionarului urmãtoarele întrebãri: 1) Contribuie calculatoarele la cresterea gradului de inteligentã al copiilor? 2) Ce abilitãti dezvoltã folosirea calculatorului? 3) Devin copiii mai creativi folosind calculatorul? 4) Vã asistati sau supravegheati copiii în timp ce se aflã la calculator? 
        Rãspunsurile par sã fie încurajatoare. Calculatorul contribuie nu numai la cresterea abilitãtilor în solutionarea problemelor, dar chiar si a celor de comunicare, îmbogãtire a vocabularului sau ortografiei, îmbunãtãtirea creativitãtii. Sondajul sustine cã, prin utilizarea calculatoarelor, copiii devin mai inteligenti. Astfel, 68% dintre cei chestionati apreciazã cã, copiii care folosesc un PC, devin mai inteligenti si numai 13% nu cred acest lucru. De asemenea, se apreciazã cã, dintre copiii care folosesc calculatoarele, 61% sunt mai creativi, 2% mai putin creativi, 25% nu devin deloc mai creativi iar 12% nu se pot pronunta. Majoritatea celor chestionati cred cã este foarte util sã poti asigura copiilor accesul la tehnologia modernã, pentru familiarizarea cu utilizarea calculatorului, lucru indispensabil în procesul educational precum si în desfãsurarea oricãrei activitãti. Altii sustin cã PC-ul prosteste mai mult decât ajutã la cresterea inteligentei. 
        Alte abilitãti  pe care sondajul le apreciazã cã pot fi dezvoltate la copii prin utilizarea calculatorului sunt: 
                . 70% - rezolvarea problemelor 
                . 69% - citit 
                . 69% - matematicã 
                . 63% - limbaj/comunicare 
                . 63% - abilitãti tehnice 
                . 61% - corecturã 
                . 60% - cercetare 
                . 60% - vocabular. 
<---Sus la cuprins 
  
Strategii românesti
        . Nevoia de securitate a organizatiilor a crescut odatã cu trecerea la interconectarea calculatoarelor în retele locale, dar adevãrata explozie a avut loc dupã introducerea retelelor de intreprindere, Intranet-uri si Extranet-uri, conectarea acestora la Internet si trecerea la informatizarea totalã a activitãtii, actiune care este cunoscutã sub numele de e-business. 
        . Insecuritatea în domeniul IT poate conduce într-o bunã mãsurã la pierderea intimitãtii persoanei, la frica de posibilele furturi ale datelor aflate în tranzit. 
        . Politica de securitate informaticã a unei institutii trebuie sã se subordoneze politicii de securitate generalã a acesteia. Nu se poate vorbi de securitatea informaticã înainte de a se examina nevoile si normele generale de securitate. Realizarea unei politici de securitate nu este o problemã simplã, dar nici una foarte complicatã. Un mic ghid de implementare în cinci pasi a unei astfel de politici este prezentat în continuare de cãtre un specialist al firmei Compaq: 
                1. Determinati ce anume doriti sã protejati (documente, disponibilitatea echipamentelor, imaginea firmei) . 
                2. Determinati împotriva cãror riscuri doriti sã vã apãrati. 
                3. Evaluati probabilitãtile si costurile asociate diferitelor riscuri si determinati un buget corespunz?tor pentru evitarea lor. 
                4. Alegeti si implementati mijloacele de protectie, folosindu-vã de bugetul stabilit la pasul anterior. 
                5. Reveniti la primul pas pentru a revizui periodic normele de securitate informaticã. 
        . Un intrus care reuseste sã "fure" identitatea electronicã a unui utilizator legitim poate produce multe daune înainte de a fi descoperit si eliminat din sistem Din acest motiv, autentificarea utilizatorilor reprezintã, de multe ori, cel mai important element în asigurarea securitãtii sistemelor informatice. 
        . E-economia sau economia electronicã cunoaste trei atribute esentiale: viteza de rãspuns, disponibilitatea neîntreruptã si asigurarea securitãtii datelor. 
        . Societatea Informationalã reprezintã un obiectiv strategic al Guvernului României pe termen mediu si una din conditiile de preaderare la Uniunea Europeanã. Ea presupune o economie si o societate în care accesul, achizitia, stocarea, prelucrarea, transmisia, rãspândirea si utilizarea cunostintelor si a informatiei joacã un rol decisiv. Un asemenea obiectiv nu se poate atinge fãrã anumite schimbãri în administratie (e-government), în afaceri (comertul electronic), în educatie (educatia la distantã), în culturã (centre multimedia si biblioteci virtuale) si în maniera de a lucra (lucrul la distantã). Desigur, baza acestor transformãri se numeste o reprezintã utilizarea pe scarã largã a Internet-ului iar factorii implicati sunt infrastructura de comunicatii si aplicatii informatice. 
        . E-government înseamnã o guvernare electronicã, on-line, adicã accesul electronic la serviciile publice. Ea implicã definirea unor registre-nomenclatoare nationale, redefinirea fluxurilor administrative si interministeriale, implementarea infrastructurii de comunicatii voce-date, precum si dezvoltarea si implementarea aplicatiilor specifice administratiilor de stat. 
        . Normele de reglementare a domeniului tehnologiei informatiei vizeazã, din punctul de vedere al guvernului, urmãtoarele: semnãtura electronicã, protectia datelor personale, domeniile de tip .ro, servicii ISP si de transmisii de date, comertul electronic (e-comerce), standardele si listele de profesii si/sau domenii de activitate si High Tech, registrele nationale (în special registrul populatiei), criptografie, plãti electronice s.a. 
        . Guvernul s-a gândit si la unele initiative antifraudã, practic fiind prevãzute actiuni care vor fi derulate în scopul asigurãrii securitãtii sistemelor, protectiei datelor personale si a prelucrãrii acestora, reducerii pirateriei software si prevenirii fraudelor prin intermediul calculatorului. 
        . Legea privind semnãtura electronicã, elaboratã de Ministerul Comunicatiilor si Tehnologiei Informatiei, este instrumentul prin care tranzactiile si transmisiile de date efectuate prin intermediul Internetului pot fi autentificate de cãtre pãrtile implicate. Semnãtura electronicã a unei persoane fizice sau juridice este direct legatã de identitatea acelei persoane, prin intermediul unui certificat eliberat de un furnizor de servicii de certificare. Furnizorii de certificate trebuie acreditati de cãtre o autoritate din domeniu, subordonatã MCTI. Acestia pot fi persoane fizice sau juridice române sau strãine si sunt supusi sanctiunilor pentru încãlcarea prevederilor legii, în cazul în care elibereazã certificate false sau incomplete, dacã nu asigurã confidentialitatea datelor personale ale posesorului de certificat sau dacã nu opereazã modificãri ale datelor dintr-un certificat, la cererea posesorului. Legea este primul pas spre dezvoltarea e-comerce si e-economie, conducând practic cãtre o economie mai competitivã si mai eficientã. Este o lege care asigurã securitatea transmiterii informatiei în Intranet si, mai ales, în Internet. Documentul trimis în acest mod, nu numai cã va purta amprenta unicã a expeditorului dar, lucru si mai important, va putea fi modificat numai lãsând urma celui ce a fãcut modificarea. 
        . Proiectul de lege privind comertul electronic, elaborat tot de MCTI, reprezintã un alt mare pas cãtre înaltele tehnologii ale Occidentului. El a apãrut, în mod logic, dupã cel privind semnãtura electronicã si a fost inspirat de modelul european, deschizând calea recunoasterii serviciilor ce pornesc din România cãtre Europa. Altfel spus, legea defineste mijloacele electronice, serviciile informationale si furnizorii acestor servicii, comunicarea comercialã si autoritãtile sau organele cu atributii de supraveghere si control pentru a oferi posibilitatea încheierii contractelor pe cale electronicã. 
        . Cyber-Center, un proiect propus de MCTI, reprezintã o retea de facultãti, studenti, persoane fizice, antreprenori, avocati si arhitecti de sisteme informatice, care lucreazã împreunã pentru a identifica si experimenta schimbãrile si oportunitãtile spatiului virtual - cyberspace. Altfel spus, dezvoltarea unor parcuri tehnologice pentru identificarea si experimentarea schimbãrilor si oportunitãtilor spatiului virtual si construirea, utilizarea si punerea la dispozitia publicului - în mod gratuit - a unui site Web pentru lecturi de specialitate si forumuri tehnice de discutii, precum si inovatia si dezvoltarea afacerilor si crearea si administrarea unei burse virtuale de proiecte în domeniul Comunicatiilor si Tehnologiei Informatiilor. 
        . Alte proiecte de viitor ale MCTI în domeniul tehnologiei informatiei: 
                - Accelerarea introducerii calculatoarelor si a accesului la Internet în unitãtile de învãtãmânt scolar si liceal, 
                - Infrastructura de comunicatii voce-date a Guvernului României, 
                - Servicii de informare electronicã pentru cetãteni - sistem national distribuit de informare electronicã, 
                - Centre multimedia pentru cetãteni în toate colectivitãtile locale cu peste 5000 locuitori, 
                - Biblioteca virtualã. 

     >>MAD<<
FOR YOU