APA

                   Multe secole apa a fost considerată ca un element.
                   În 1781, fizicianul englez H. Cavendish a arătat că apa se formează prin explozia unui amestec de hidrogen şi oxigen, cu ajutorul scânteii electrice. 
                   În 1783, Lavoisier a repetat experienţa, realizând pentru prima oară sinteza cantitativă a apei. S-a stabilit atunci că 2g de hidrogen se combină cu 16g oxigen pentru a da 18g apă. 
                   În 1805, Humboldt şi Gay-Lussac au arătat că apa este formată din două volume de hidrogen şi un volum de oxigen.
                   Apa naturală constă în amestecul speciilor de izotopi ai oxigenului: 16O, 17O, 18O, cu cei trei izotopi ai hidrogenului: 1H, 2H, 3H. Combinarea acestora generează 18 specii de molecule de apă. 
                   Apa pură este întotdeauna un amestec de apă uşoară (H2O) şi de cantităţi extrem de mici de apă grea (D2O) şi apă hipergrea (T2O).

                   Stare naturală
                              
                    În natură, apa se găseşte din abundenţă, în toate stările de agregare:
•	în stare lichidă (formă în care acoperă 2/3 din suprafaţa pământului; sub formă de 
mări, oceane, râuri, fluvii, ape subterane);
•	în stare solidă (formează calote glaciare);
•	în stare gazoasă (atmosfera conţine o cantitate considerabilă de apă, sub formă de 
vapori de apă, invizibili).
                   Apa urmează un circuit în natură.
                   Căldura soarelui determină evaporarea apei de suprafaţă. Vaporii rezultaţi se ridică în atmosferă. Dacă în atmosfera saturată cu vapori de apă apare o scădere a temperaturii, parte din vaporii condensaţi iau formă de nori, ceaţă, ploaie, zăpadă sau grindină.
                   În anotimpurile calde, dar cu nopţi răcoroase se depune rouă, iar dacă temperatura solului este sub 0C, se depune brumă.
                   Apele ajunse la nivelul solului sau cele ce rezultă din topirea zăpezilor, în parte umplu din nou lacurile, râurile, fluviile, mările şi oceanele. Altă parte străbate straturile de pământ, la diferite adâncimi, formând apele freatice. Apa subterană poate reapărea la suprafaţă, fie prin izvoare, fie extrasă prin fântâni, puţuri sau sonde.
                   În cadrul acestui mare circuit natural se disting circuite secundare, dintre care, importanţă deosebită prezintă circuitul biologic. Acesta constă în pătrunderea apei în organismele vii şi redarea ei în circuitul natural prin respiraţie, transpiraţie şi moartea organismelor. Distingem şi un circuit apă-om-apă care se referă la intervenţia activităţii omului în circuitul natural.
                   În natură nu există apă pură; date fiind interacţiunile cu mediul ea conţine gaze, substanţe minerale şi organice dizolvate în suspensie. 
                   Chiar apa de ploaie, care ar trebui să fie cea mai curată apă naturală (devenită astfel printr-o distilare naturală) poate prezenta dizolvate anumite impurităţi de tipul: CO2, NH3 sau chiar H2S, SO2– ca urmare a contactului prelungit cu aerul.
                   În regiunile tropicale, apa de ploaie are o putere de dizolvare foarte mare. Specialiştii au calculat că în peninsula Indochina, apa de ploaie ce cade pe un hectar, pe parcursul unui an, conţine 8 kg HNO3. În Brazilia, 50g apă la m3 de ceaţă conţine 15-18 mg H2CO3 şi 19 mg HNO3. Este o apă acidă ce atacă rocile.
                   Cea mai variată compoziţie dintre toate apele naturale o au apele subterane. Ele conţin cantităţi mari de substanţe solide sau gazoase. Ajunse la suprafaţă, aceste ape, formează izvoare de ape minerale.
                   Se spune că, atunci când evreii însetaţi au traversat deşertul Sinai, Moise a lovit cu toiagul său o stâncă şi apa a ţâşnit. De la Moise la radiestezişti a fost un drum extrem de lung.
                   Prin radiestezie, termen intens studiat în ultima perioadă, se înţelege capacitatea unei persoane de a percepe acţiunea câmpului electric şi magnetic emis de o pânză de ape subterane, de zăcăminte– în special feroase.
                   Înainte chiar de invazia romană, galii cunoşteau calitatea apelor minerale; s-au găsit mici altare construite de aceştia în preajma unor astfel de izvoare. În staţiunile termale din Masivul Central, Alpi sau Pirinei s-au găsit urme ale vechilor captări galo-romane şi piscine uriaşe. 
                   După compoziţie, apele minerale pot fi: acide (conţinut ridicat de CO2), alcaline (predomină sulfaţii de magneziu şi sodiu), sulfuroase (conţin sulfuri alcaline), feruginoase (conţin carbonaţi de fier di şi trivalent).
                   Ţara noastră are un potenţial ridicat de ape minerale. Sunt cunoscute staţiunile balneo-climaterice ca cele de la Buziaş (ape carbogazoase şi feruginoase), Călimăneşti, Govora, Căciulata (ape sulfuroase), Slănic Prahova, Ocna Sibiului (saline).     
                   Factorii determinanţi ai efectului terapeutic precum: termalitate, prezenţa gazelor dizolvate (O2, CO2, H2S, CH4, N2, gaze rare), prezenţa unor substanţe de natură minerală sau organică (hormoni, antibiotice) permit utilizarea acestor ape în tratarea unei game foarte largi de afecţiuni ale aparatului cardio-vascular, locomotor, anemii, boli ale sistemului nervos şi boli endocrine.
                   Apele din râuri au o compoziţie variabilă. Sunt în general slab mineralizate. Conţin Ca2+ şi HCO3- şi mai rar SO42- şi Cl-.
                   Apele mărilor şi oceanelor sunt puternic mineralizate. Mările interioare au concentraţii în săruri, fie mai mari (Marea Mediterană), fie mai mici (Marea Neagră– în special NaCl) comparativ cu apele oceanelor. În cazul Mării Moarte, concentraţia de săruri este atât de mare încât viaţa nu poate exista.
                   Sărurile apei de mare conţin 89 cloruri, 10 sulfaţi, 0,2 carbonaţi.
                   Totalitatea apei pe pământ este de aproximativ 1,46 miliarde km3 din care 97 în oceane şi mări, 2 în calote glaciare şi 1 în râuri, lacuri, pânze subterane.
                   Apa potabilă nu trebuie să conţină organisme animale şi vegetale şi să satisfacă cerinţe de calitate superioară privind indicatori fizico-chimici, biologici şi bacteriologici.
                   Alimentarea cu apă a centrelor urbane prezintă o mare importanţă, căci apele trebuie să fie tratate înainte de a fi puse la dispoziţia populaţiei.
                   Pentru epurarea apei se folosesc: ozon, clor, hipoclorit de calciu (apă de Javel), cloramină. În cazul clorului se utilizează aproximativ 0,1 mg clor la litru. O cantitate prea mare de clor dă însă apei un gust dezagreabil şi chiar un miros urât.
                   Serviciile americane adaugă apei potabile puţină fluorură de sodiu, pentru a combate cariile dentare.

                Apa pentru vieţuitoare

                   Apa este un component indispensabil vieţii. Un om consumă în medie 3 l apă/zi, iar corpul său are un conţinut de 60-70 apă. Un pom evaporă aproximativ 200 l apă/zi.
                   În organismele vii, apa este conţinută în formă: intracelulară (50), interstiţială (15) şi circulantă (5).
                   Ţesutul adipos şi oasele conţin 33 apă, muşchii 77, plămânii şi rinichii 80, substanţa cenuşie 85, iar lichidele biologice: plasma 90, saliva 99,5.
                   Un om adult, cântărind 70 kg conţine apă într-un procent de 65-70 din greutatea sa, adică până la 50 kg apă.
                   Fiinţele vii nu pot supravieţui în absenţa apei, toleranţa la deshidratare depinzând de specia respectivă.
                   Apa este nu numai un constituent al organismelor vii dar joacă şi un rol extrem de important ca cel de regulator termic sau de irigator al ţesuturilor vii.
                   Un adult normal trebuie să absoarbă aproximativ 2,5-3 l apă/zi, preluaţi fie sub formă de băuturi sau apă conţinută în alimente precum şi apă de combustie a alimentelor şi ţesuturilor (aport endogen).
                   Dacă ne raportăm la regnul vegetal, apa este conţinută în: salate, castraveţi, andive (95) sau în roşii şi morcovi (90). Merele conţin 85 apă, cartofii 80, sporii bacteriilor doar 50 apă, fosolele şi mazărea 10.
                   Dacă apa joacă un rol atât de important pentru viaţă, în mod firesc se pune întrebarea: care este rezistenţa organismelor în condiţiile lipsei apei?
                   Cămilele traversând deşertul îşi pot produce aproximativ 40 l apă prin oxidarea grăsimilor ce se găsesc în cocoaşă. În condiţii normale, cămila se hrăneşte însă cu plante verzi, ce conţin multă apă. 
                   Se cunosc insecte ce iau apa de la vegetale uscate dar higroscopice (absorb umiditatea din aer).
                   Rozătoarele din deşerturi pot trăi în absenţa apei consumând doar ierburi, scoarţă de copaci, frunze uscate. În captivitate apa este procurată pe cale endogenă adică prin oxidări celulare, reuşind să trăiască fără să bea chiar 6 luni.
                   Carnivorele care au nevoie imediată de apă, pentru a-şi elibera reziduurile azotoase se hrănesc cu erbivore ale căror ţesuturi conţin multă apă.
                   Omul s-a adaptat la condiţiile mediului înconjurător– populaţia nomadă a deşerturilor consumă o cantitate mai mică de apă decât populaţia sedentară.
                   Se cunosc şi plante care au o rezistenţă mare la deshidratare– cacteele conţin ţesuturi îmbibate cu apă, aşa-zis ‚‚suculente’’.
                   Toate animalele de pe glob, ca şi omul, posedă modalităţi de procurare a apei.
                   În timpul activităţilor zilnice, în organismul uman sunt ‚‚arse’’ zaharuri şi grăsimi. Prin arderea lor se formează CO2 şi H2O; CO2, toxic, este înlăturat iar H2O se poate utiliza pentru diferite necesităţi ale organismului.
                   Din 1g zaharuri rezultă 0,56 g H2O, iar din 1g grăsimi se formează 1,07 g apă. Zilnic, un adult sintetizează 300 g apă.
                   Animalele din stepele uscate şi deşerturi, şerpi, şopârle, girafe, zebre, struţi au capacitatea de a acumula mari cantităţi de lipide (grăsimi) prin oxidarea cărora rezultă apă (la o cămilă rezerva de grăsimi din cocoaşă este de 110-120 kg).
                   Viaţa nu ar fi fost posibilă în zonele de deşert dacă animalele din aceste zone nu ar fi învăţat să se ascundă ziua de căldură şi dacă nu ar fi avut posibilitatea de a împiedica evaporarea apei din organism.
                   Extrem de interesant este experimentul realizat cu 300 de ani în urmă de un savant– Sanctorius– care a observat că greutatea organismului uman se modifică neîncetat. El a construit un cântar mare şi aşezat ore în şir pe acest cântar îşi urmărea propria greutate. Peste noapte, Sanctorius pierdea aproape un kg. Cauzele sunt multiple: prin îndepărtarea CO2 din organism, greutatea omului scade cu 75-85 g în 24 ore. Pe cale pulmonară se evaporă 150-500 g apă zilnic, iar prin piele şi mai multă.
                   Prin transpiraţie, pe vreme rece, se evaporă 250-1700 g apă. În cazul unei munci fizice dificile, prestată pe vreme uscată şi caldă, cantitatea de transpiraţie poate atinge chiar 10-15 l în 24 ore. Pe această cale, organismul combate de fapt supraîncălzirea. Pentru evaporare se consumă o cantitate de căldură de 600 calorii pentru 1 l sudoare. Dacă această căldură ar fi toată furnizată de corpul omenesc, temperatura lui ar coborî cu aproximativ 10C.
                   Corpul omenesc furnizează pentru evaporare doar o cantitate mică de căldură; astfel transpiraţia nu poate asigura răcirea corpului, dar permite evitarea supraîncălzirii. Numai datorită evaporării apei la nivelul plămânilor şi pielii, temperatura corpului uman se menţine la valori în jurul a 37C, chiar dacă temperatura ambientală este de 40-50C.
                   Se ştie că arşiţa din zonele de deşert este mai suportabilă decât cea din pădurile tropicale umede. Aceasta se explică prin faptul că în atmosfera umedă sudoarea se evaporă lent, se adună în picături ce se preling pe corp şi nu apare senzaţia de uşurare.
                   De ce nu putem bea apă de mare? 
                   Răspunsul este la îndemână dacă se cunoaşte compoziţia apei de mare. Aceasta conţine săruri.
                   O cantitate de 100 g săruri provenite prin consumarea apei de mare, ajunse în sânge pot genera adevărate accidente. Dacă limita normală de săruri în sânge este depăşită, organismul tinde să se debaraseze de cantitatea suplimentară de săruri, un rol important în această curăţire jucându-l rinichii.
                   Un adult elimină aproximativ 1,5 l urină în decursul unei zile, adică jumătate din cantitatea de apă primită în 24 de ore. Cu apa sunt eliminate simultan şi Na, Ca, K.
                   Concentraţia sărurilor în apa de mare fiind mult mai mare decât a sărurilor din urină, pentru ca organismul să elimine aceste săruri pătrunse odată cu apa de mare, ar fi necesară o cantitate mult mai mare de apă decât cea băută.
                   Peştii au un aparat de desalinizare, ce se află la nivelul branhiilor unde, celulele specializate preiau din sânge sărurile şi împreună cu un mucus foarte concentrat le eliberează în mediul înconjurător.
                   Apa are proprietăţi uimitoare şi cu multiple implicaţii, dar cea mai puţin cunoscută pare a fi capacitatea ei de a forma o peliculă superficială rezistentă, ce este rezultatul unei atracţii reciproce foarte puternice dintre moleculele stratului ei superficial.
                   De existenţa acestei pelicule superficiale este legată viaţa multor insecte. Gonitorii (Gerris) trăiesc numai la suprafaţa apei, fără a se scufunda în apă şi fără a ieşi pe uscat. Ei pot să alunece pe luciul apei, cu lăbuţele larg desfăcute. Pelicula superficială cedează sub greutatea lor, dar nu se rupe. De pelicula apei se pot agăţa şi larve de ţânţari, gândaci de apă.
                   Care este regimul de apă al plantelor? Cum absorb plantele apa? Plantele superioare terestre absorb apa în mod pasiv şi activ.
                   
                   Absorbţia pasivă
                   Datorită transpiraţiei la nivelul frunzelor, celulele acestora se află într-o stare de nesaturaţie mărind forţa de sucţiune (franceză: succion = sugere). Aceasta se transmite prin tulpină şi rădăcină până la perii absorbanţi. Aceştia pătrunşi printre particulele solului, aderând la acesta. Are loc absorbţia apei de capilaritate din spaţiile rămase între particulele solului. Acest tip de absorbţie asigură cea mai mare cantitate de apă absorbită de o plantă terestră superioară.
                   
                   Absorbţia activă se realizează prin apariţia unei presiuni pozitive în rădăcina plantei (presiune radiculară) bine aprovizionată cu apă .Astfel, apa este absorbită de rădăcină şi condusă prin tulpină până la frunză.
                   Ascensiunea apei în corpul plantei este determinată de presiunea radiculară mai ales primăvara, înainte de apariţia primelor frunze, astfel încât, apa ajunge până la muguri. Astfel, rădăcina absoarbe cantităţi mari de apă şi transpiraţia este redusă. Ascensiunea apei este generată de forţa de sucţiune a celulelor din frunze abia după apariţia acestora.
                   Intensitatea absorbţiei apei este condiţionată de: cantitatea de apă din mediul înconjurător, temperatură, pH, substanţe toxice din sol.
                   Ofilirea se manifestă atunci când apare un dezechilibru în aprovizionarea cu apă a unei plante. Datorită unei accentuate lipse de umiditate, în cazul unor secete, apare  ofilire de durată. 
                   Combaterea secetei se realizează prin irigaţie, folosindu-se ape cu un conţinut mic de săruri dizolvate. Apa de irigaţii se introduce în pământ prin udări, preferabil până la adâncimea de 1 m (la această adâncime ajung majoritatea rădăcinilor plantelor de cultură).
                   Administrarea unor cantităţi prea mari de apă în sol nu este de dorit căci, prin evaporare apa antrenează cantităţi mari de săruri, având ca rezultat sărăturarea solului.
                   Cantităţi prea mari de apă, străbătând doar o porţiune mică din sol, se evaporă repede, ceea ce de asemenea nu este indicat.
                   Iată suficiente aspecte ce relevă importanţa biologică a apei, motiv pentru care este considerată pe drept cuvânt ‚‚izvorul vieţii’’.