“Farmecul dragostei le-a înmuiat aspra fire, se spune:
	Omul a fost încântat, când pe femeie văzu” 

				Ars Amandi

OVIDIUS

M
arele poet se naşte la Sulmo 20 martie 43 î.e.n. fiu al unei străvechi familii de cavaleri. În anul 30 î.e.n. viitorul poet este trimis împreună cu fratele său mai mare cu un an la Roma cu scopul de a primi o cât mai bună educaţie la şcoala retorilor. Ovidiu frecventează lecţiile de declamaţie ale vestiţilor Arellius Fuscus şi M. Porcius Latro. Cu aceştia exersează compunerea, care mai târziu va influenţa opera sa poetică. Intră în cercul lui M. Valerius Mesalla Corvinus care îl îndrumă în arta poetică. În jurul vârstei de 18 ani citeşte în public primele sale compuneri poetice (fragmente din Tristia). După terminarea studiilor de retorică Ovidiu călătoreşte la Atena, unde poposeşte câtva timp, spre a se instrui în “cetatea lumină” a Greciei, apoi vizitează monumentele din Asia Mică, Sicilia (Siracuza), însoţit fiind de amicul şi confratele său Pompeius Macer.  După în-toarcere intră în magistratură unde ocupă diferite funcţii minore.  Curând îşi va întrerupe cariera judecătorească şi politică, activităţi care-i răpeau – după cum mărturisea poetul – răgazul datorat muzelor. 
Între anii 23 şi 15 î.e.n. compune un număr de 21 epistole, care vor alcătui colecţia numită Heroides Epistulae Heroidum) şi  pregăteşte prima ediţie în cinci cărţi a Amorurilor (Amores), în care va cânta pe Corina (un nume convenţional sub care se ascundeprobabil, Iulia, nepoata lui Octavianus Augustus). Tot din această perioadă  datează şi tragedia Medeea – din care nu s-au păstrat decât câteva mici fragmente şi o lucrare intitulată Gigantomachia, şi ediţia a II-a a Amorurilor, conţinând numai trei cărţi.
	În anii 2 şi 1 î.e.n. elaborează primele două cărţi din Arta iubirii (Ars amandi sau Ars amatoria), completată apoi cu cartea a III-a şi lucrează la tratatul intitulat Cosmetice (Medicamina faciei femineae). 
	Cam în acelaşi timp compune şi Rewmediile iubirii (Remedia amoris). 
	În anul 8 e.n. la vârsta deplinei maturităţi, poetul compune marea frescă a Metamorfozelor, în 15 cărţi. Se însoară a treia oară cu Fabia rudă cu Paulus Fabius Maximus, amic a lui Octavianus Augustus, ceea ce îi facilitează poetului contactul cu unii membri ai familiei princiare, fapt socotit de Ovidiu ca una din cauzele relegării sale. În aceeaşi perioadă, deci concomitent cu Metamorfozele, scrie şi primele 6 cărţi din Faste (Fasti), la finisarea cărora lucrează şi în exil, schimbându-le şi dedicaţia.
	În acest an survine “tragedia” vieţii lui Ovidiu, fiind exilat (corect: relegat), printr-un edict a lui Augustus, la Tomis – Constanţa de astăzi. Motivele acestui exil sunt neclare, enigmatice chiar şi în ziua de astăzi. Poetul spune “carmen et error”. Poezia, în primul rând opera sa Arta iubirii şi o “greşeală”, o “naivitate” sau “imprudenţă” cum pretinde Ovidiu. Bineînţeles că de această sancţiune gravă nu au fost străini nici unii din curtenii lui Augustus, invidioşi pe succesul poetului.   
	La Tomis ajunge în mijlocul luni mai a anului 9 î.e.n.(H. Frankel), după o călătorie lungă plină de pericole şi de peripeţii pe mare şi pe uscat.  În timpul călătoriei pe corabia Minerva ameninţată de furtună elaborează primele două cărţi din Triste (Tristia). Ajuns la Tomis în anii 9 şi 10 e.n. scrie elegiile cuprinse în cartea III-a a Tristelor. De la sosirea sa în Tomis Ovidiu continuă să scrie opera sa poetică. Încheie ciclul Tristelor, care cuprinde în cartea IV-a şi celebra sa autobiografie a perioadei de la Roma (Povestea vieţii mele), în care ne dă preţioase date privind viaţa, opera, cariera sa politică şi “judecătorească” şi confraţii săi. Alăturat sunt arătate ruinele templului lui Saturn din Roma, cetate care i-a rămas tot timpul în inimă. De asemeni termină şi ciclul Ponticele, publicată abia după moartea poetului în anii 17, 18.
	În anul 14 se sinucide nobilul Paulus Fabius Maximus, amicul şi “patronul” lui Ovidiu. De asemeni moare în condiţii enigmatice – Augustus, la Nola în Campania. Aceste evenimente aveau să-i răpească lui Ovidiu şi ultima speranţă de rechemare la Roma. Era ştiut că atât Livia cât şi Tiberius, succesorul lui Augustus, au fost adversari neînduplecaţi ai poetului. În continuare în ultimi ani care îi va petrece în Tomis,Ovidiu îşi va continua activitatea sa poetică. În ultimi ani din viaţă va scrie Poemul Ibis, îndreptat împotriva unui fost “amic” (identificat cu oratorul Cassius Severus), care căuta să-l defăimeze la Roma şi să-i înrău-tăţească situaţia, făcând astfel să devină impo-sibilă rechemarea poetului la Roma. Alăturat este arătat Arcul de Triumf a lui Constantin.
	La 1 ianuarie 17, dată acceptată de Cronica lui Eusebiu, marele poet moare la Tomis cu gândul şi inima mereu la Roma. Cinstind cu mărinimie memoria marelui poet concitadin, geţii l-au înmormântat aproape de poarta cetăţii.
	În semn de omagiu adus marelui poet apare în 1679 la Sibiu pentru prima oară în lume o traducere trilinguă conţinând “sentinţe” alese din opera marelui poet (versiune românească, maghiară şi germană). 
	În 1885 este reprezentată la Bucureşti drama Ovidiu de Vasile Alecsandri, iar în 1887 este dezvelită la Constanţa statuia din bronz a poetului, opera a sculptorului italian Ettore Ferrari.   

         
      
bibliografie : SCRIERI DESPRE PUBLIUS OVIDIUS NASO
autor : PAULESCU BOGDAN                    
elev :  MOLDOVANU ALEXANDRU
clasa : 12 B