Fantasticul
             			   -eseu-

Definitia “ideala” a fantasticului inca nu a fost gasita si e putin probabil sa se gaseasca vreodata una in masura sa-l circumscrie sub toate aspectele sale. Fantasticul exploreaza spatiul launtric; el este legat de imaginatie si exprima iesirea din automatismele zilnice, abandonarea rutinei, “visul treaz al individului”. Se stabilesc astfel relatii intre normal si supra-normal.
În pictură, curentul ce reprezină fantasticul este suprarealismul. Acesta este un curent artistic apărut în Europa după primul război mondial, care şi-a propus să exploreze subconştientul, celebrând virtuţile iraţionalului. Pictura suprarealistă este pătrunsă de dorinţa de a trezi neliniştea, de a terifia printr-un straniu sentiment ce relevă neprevăzutul.
	Considerând că imaginea fantastică creată din vis şi realitate este mai relevatoare decât realitatea fenomenală, pictorii suprarealişti caută legături negândite între lucruri reale, pe care le produc într-o factură realistă. Dar opera în ansamblul ei nu mia aprtţine realului, ci unui imaginar halucinant.
	Suprarealismul se dovedeşte a fi cel mai reprezentativ curent ce conţine fantasticul, în cea mai deplină formă a lui. Tainele pe care încearcă să le reprezinte artiştii plastici, dar mai ales pictura - ramură a artei ce poate reflecta cel mai evident „taina artistului” - vor fi prezentate prin împletirea reţelelor dense de imagini şi analogii
            Un cercetator de marca al fenomenului, Tzvetan Todorov, pune un mare accent pe ezitarea cititorului si a personajelor in privinta naturii fenomenului perturbator. Daca cititorul (sau personajul care traieste ezitarea) opteaza pentru o solutie rationala, atunci naratiunea intra in sfera straniului, dimpotriva, daca el accepta o explicatie supranaturala, se patrunde in domeniul miraculosului. Fantasticul este deci identificat cu efemerul ragaz al ezitarii cititorului sau al pesonajului, el nu dureaza decat doar atat cat tine ezitarea. Definit in raport cu realul si imaginarul, fantasticul ii apare lui Tzvetan Todorov drept “ezitarea cuiva care nu cunoaste decat legile naturale pus fata in fata cu un eveniment in aparenta supranatural”.
Cel mai cunoscut scriitor de proza fantastica din tinuturile mioritice ramane Mircea Eliade. Autorul devine creatorul unei teorii originale despre fantastic, bazata pe camuflarea sacrului in profan sau, altfel spus, pe teoria irecognoscibilitatii miracolului.  Pentru a facilita dezvaluirea fantasticului in realitatea cotidiana, scriitorul isi concepe naratiunile pe mai multe planuri, creand niste universuri paralele dominate de legi diferite ale spatiului si ale timpului. Eroii lui Mircea Eliade vor fi preocupati in permanenta  de descoperirea unor semnificatii profunde, inaccesibile oamenilor de rand. Acesta este motivul pentru care naratiunile prozatorului pot fi privite ca o lunga initiere spirituala a unor personaje cu vadite preocupari intelectuale. Pe parcursul formarii lor, personajelor li se fac diferite semne, in masura sa le calauzeasca spre revelatia misterului.Fantasticul se gaseste şi primele nuvele ale lui Eliade scrise după război: Fata căpitanului(1955), Ghicitor în pietre(1959), La ţigănci (1959).Insa capodoperele lui raman :"La tiganci" si "Pe strada  Mantuleasca".
O alta mare personalitate a prozei noastre fantastice este Vasile Voiculescu.Principala opozitie pe care se structureaza universul povestirilor lui Vasile Voiculescu este aceea dintre vechi si nou, dintre mitic si laic. Initiatii lui Vasile Voiculescu sunt oameni care traiesc la marginea civilizatiei, in mijlocul naturii. Ca atare ei nu evolueaza, ramanand neschimbati ca si spatiul in care isi duc existenta. Izolarea lor nu reprezinta atat o sfidare, cat o maniera de a pastra credinta arhaica, motiv pentru care ei nici nu vietuiesc in aceeasi dimensiune temporala cu ceilalti locuitori ai satelor. Acest lucru impiedica posibilitatea comunicarii intre reprezentantii  a doua lumi avand credinte distincte.
Caracterele specifice fantasticului în proza lui Eliade, trăsăturile lui sunt: faptul ca este un fantastic de tip erudit - autorul făcând apel la ştiinţă, istorie, psihianaliză, filozofie, şi, în special, la mituri. Tema principală a fantasticului lui Mircea Eliade este relaţia dintre sacru şi profan, relaţie profund fructificată în nuvela  La Ţigănci . Ieşirea personajelor lui Mircea Eliade din profan se produce preponderent ca o ruptură de nivel, în urma cărei rupturi, personajul se trezeşte undeva, în viitor - cazul lui Iancu Gore din Douăsprezece mii de capete de vite un negustor care, după bombardament iese din adăpost într-un alt timp - la fel se întâmplă şi lui Gavrilescu din La Ţigănci şi al altor personaje din nuvelistica fantastică a lui Eliade care intră, pe neaşteptate, într-un univers paralel caracterizat prin altă măsură a vremii.
In opera ,, Lostriţa” scrisă de Vasile Voiculescu  geneza operei ,, Lostriţa”- compusă în 1947 şi publicată în volumul ,, Iubire magică”(1966)- se află în intenţia autorului de a proiecta obsesia inaccesibilului în lumea fabuloasă a pescuitului, recuperând estetic semnificaţiile profunde ale acestei practici strămoşeşti. Tema acestei poveşti de vânătoare şi, totodată, de ,,iubire magice” este aceea a regesiunii în matricea originară.Lostriţa, femeia-peşte, simbol al seducţiei mortale, este natura însăşi, care vine în întâmpinarea aspiraţiei eroului, nu întâmplător numit Aliman (numele format prin alipirea prefixului ,,a” la substantivul ,,liman” sugerează o ţintă aflată în afara oricărei condiţionări ,, fără liman, limită”). Din această perspectivă, lostriţa - pusă în relaţie cu alte mituri valorificate aici : mitul stimei, al rusalcăi, sirenei sau ondinei -reprezintă anima psihopomp al lui Aliman, călăuză venită din lumea apelor primordiale. Rolul de călăuză se vădeşte în subsumarea unei duble condiţii - supraumană şi subumana, în acelaşi timp. Când se manifestă la suprafaţă, printr-o metamorfoză diabolică, a regnurilor - ca ,, fata adusă de ape”, lostriţa refuză orice tentativă de nuntire lumească, pentru că ,, o iniţiere eroică nu este niciodată familială”, după cum spune vocea autorizată a lui Mircea Eliade. Împlinirea ,, aspiraţiei virile către absolut” a lui Aliman, calificat pentru aceasta, se petrece sub semnul unei răzvrătiri împotriva convenţiilor, a eresurilor intuind că numai refăcând drumul în ,, contra firului apei” prin cosmica nuntă cu lostriţa, se va integra în unitatea primordială. La toate acestea se adaugă finalitatea estetică urmărită de Voiculescu, devenită pur exerciţiu spiritual, care face din text un spaţiu al comunicări esenţiale : ambiguitatea deschide multiple porţi narative, pe unde cititorul este invitat să păşească şi să participe.In Lostriţa nu putem spune că avem un plan fantastic şi unul real deoarece încă de la început ne este prezentată o povestire despre Necuratul şi diversele forme sub care el se înfăţişează oamenilor.Dar putem spune că sacrul apare cu adevărat o dată cu întâlnirea lui Aliman cu lostriţa, personajul continuând să accepte realitatea ca singura existentă deci planul fantastic coincide cu planul real al personajului.
In acest caz, spaţiul intermediar dintre profan şi sacru este constituit de apă, de Bistriţa.
Deoarece face parte dintr-o operă fantastică există şi o ezitare dar nu din partea personajului principal, ci din partea personajelor secundare, a sătenilor.
In Lostriţa putem identifica o astfel de situaţie atunci când Aliman dă drumul lostriţei de lemn pe Bistriţa, urmarea fiind una cât se poate de ciudată şi ilogică: ”Bistriţa venise sodom din mal în mal, cărând sfărâmături de sate la vale, cu case, oameni şi vite.” Dacă arunci o bucată de lemn în apă, ceea ce te aştepţi mai puţin este să vină o viitură de asemenea amploare.Numai că Aliman rostise un descântec prin care se lepădase de Dumnezeu şi îşi vânduse sufletul diavolului.
 In Lostriţa avem astfel de rupturi căci însăşi lostriţa îşi are corespondent într-o sirenă, într-un duh necurat, chiar într-o fată dar în nici un caz într-un peşţe ceea ce este ea de fapt.
Lostriţa devine când o sirenă tolănită pe prund, când ca o fecioară (Ileana) hrănindu-se cu peşte, dar şi o făptură satanică, care mănâncă carne de om:”Dar mai ales cu carne de om, căreia ajunsese să-i ducă dorul.”
Mitul „ondinelor”, la popoarele germanice, al „sirenelor”, la vechii greci, îşi găseşte, în mitologia românească, un corespondent pe măsură şi o reprezentare adecvată în mitul „ştimelor”, zâne ale lacurilor şi râurilor, care au capacitatea de a se metamorfoza. Subiectul a mai fost tratat în literatura noastră de Cezar Petrescu în Aranca,ştima lacurilor nu însă cu rafinamentul şi virtuozitatea şi, mai ales cu semnificaţiile tulburătoare, care se desprind din povestirea lui Voiculescu.Nuvela lui Voiculescu se aseamănă, în această privinţă, cu nuvela-basm Undine a lui Friedrich de la Motte-Fouque şi cu basmele culte ale lui Hofmann, în semsul că se constituie, ca şi acestea într-o alegorie filosofică a aspiraţiei spre absolut, spre perfecţiune, spre desăvârşire.Asistăm, ca şi în cazul romantismului german, al un proces de valorificare superioară a folclorului şi la o reinterpretare a miturilor populare.Credinţa românească face din aceste zeităţi ale apelor-duhuri elementare-nişte făpturi malefice, intrate în conjuraţie ocultă cu diavolul.
In Lostriţa are loc o îngheţare a timpului în sacru deoarece, atunci când a plecat pe urmele Ilenei şi a mamei ei, Alimn afla de la un bătrân că în urmă cu mulţi ani femeile fuseseră alungate din sat şi Ileana era tânără.Deci practic în spaţiul sacru timpul stătea pe loc ceea ce o făcea pe lostriţă nemuritoare.
Nemulţumit cu o dragoste pământească, Aliman este victima aspiraţiei spre absolut, spre desăvârşire.Eroul simte fascinaţia altei lumi, a frumuseţii ideale, superioare, la care nu accede decât cu preţul vieţii. Voiculescu îşi încheie această splendidă alegorie filosofică, atribuindu-i, încă o dată, caracteristicile basmului popular, dintre care acelea ale circulaţiei prin viu grai şi ale îmbogăţirii prin variante sunt cele mai cunoscute, neasumându-şi decât rolul, mult mai modest, de culegător de folclor, restituind poporului ceea ce acesta îi împrumutase.
Ca o concluzie, fantasticul reprezintă o lume creeată de noi, ceva artificial. Ea este lumea noastră proprie, care ne permite să evadăm din realitate şi din viaţa cotidiană. Forma pe care o ia fantasticul depinde de caracterul fiecărei persoane.
Dar si in "Varcolacul si Clotilda" unde varcolacul este indragostit de "masiva jucatoare , Clotilda" ,pe care ea nu-l vede dar el o vede si vrea sa o mangaie cu"labuta aldastra" .Pe terenul de tenis nu mai apare nici cel ce strange strange ustensilele in tecelele lor dar nici ustensilele,terenul devine curbat,iar varcolacul se uita la ea .
Unul dintre simbolurile obsesive pentru Eliade este camera secretă. De obicei închisă, adăpostind o taină înfricoşătoare, la care nu are acces decât fiinţa iniţiată, camera este un microcosmos care reeditează personalitatea fiecăruia. 
            La Voiculescu se înfruntă, permanent, două mentalităţi:una modernă, raţionalistă, ştiinţifică, pozitivistă şi alta arhaică, mitico-magică. Scriitorul însuşi, medic de profesie, priveşte miturile şi magia de pe poziţiile omului modern, căutându-le o explicaţie ştiinţifică, raţionalistă.